ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м. Херсон
справа № 658/3570/20 
провадження № 22-ц/819/960/21 
                            
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Склярської І.В.,	
  	Чорної Т.Г.,	
секретар	Автонагова Ю.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області у складі судді Под`ячевої І.Д. від 25 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
встановив:

У листопаді 2020 року  ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. 
Позовна заява мотивована тим, що з 09 листопада 2012 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області 29 липня 2020 року.
За час шлюбу ними за спільні кошти було придбано нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 . Власником спірного майна у договорі купівлі-продажу, посвідченому нотаріально 09 січня 2019 року, зазначено відповідача ОСОБА_1 .
Посилаючись на невизнання відповідачем її права на частку у спільному майні подружжя, а також на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, позивач просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме майно – однокімнатну квартиру, загальною площею 36,8 кв.м., розташовану за адресою:  АДРЕСА_2  та визнати за нею та ОСОБА_1  право власності на Ѕ частину спірного майна за кожним.
Рішенням суду від 25 лютого 2021 року позов задоволено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду щодо наявності між сторонами спору не відповідають обставинам справи, зокрема, суд не врахував відсутності у позивача перешкод в реалізації її права власності на спірне майно, в тому числі його поділу.
Вважає, що суд, безпідставно задовольнив вимогу про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, не врахувавши, що зазначене майно вже має відповідний статус відповідно до положень статей 60, 61 Сімейного кодексу України, оскільки придбано за час шлюбу. 
Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що суд безпідставно поклав на нього судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу, розмір яких вважає завищеним та непідтвердженим належними доказами.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 її доводи не визнала, рішення суду вважає законним та обґрунтованим. 
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами існує спір щодо поділу майна подружжя та відповідно до норм сімейного законодавства і встановлених обставин справи позивачка має право на Ѕ частину квартири, яка придбана ними за спільні кошти в період зареєстрованого шлюбу.
В процесі розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 2012 року по 29 липня 2020 року.
09 січня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджено договором купівлі-продажу, який посвідчено нотаріально.
З огляду на зміст договору купівлі-продажу, спірна квартира складається з однієї житлової кімнати, має загальної площі- 36,8кв. м., в тому числі житлової площі – 19,6кв. м., зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 9345399.
Той факт, що квартира набута подружжям за час шлюбу і належить позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності, відповідач визнає та не спростовує.
Після розірвання шлюбу в спірній квартирі проживає лише відповідач, а позивачка нею не користується.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За приписами статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Договір про поділ житлового будинку квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України.
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункти 22, 25 постанови).
Враховуючи, що належна сторонам однокімнатна квартира в розумінні статті 183 ЦК України є неподільною річчю та зважаючи на те, що жоден із сторін не надав згоди на отримання грошової компенсації та не вніс відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, як і не пред`явив вимоги про припинення права на частку у спільному майні іншого співвласника в порядку, передбаченому статтею 365 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивач має право на визначення її ідеальної частки у спільному майні подружжя із залишенням спірної квартири у спільній частковій власності сторін.
Висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених судом доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.
Зокрема, доводи скаржника про те, що він жодним чином не порушує прав позивачки на спірну квартиру, оскільки визнає її право як співвласника, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки будучи титульним власником спірного нерухомого майна, ОСОБА_1 після розірвання шлюбу із позивачкою володіє цим майном, користується ним на свій розсуд, в той час як ОСОБА_2 права здійснювати правомочності власника позбавлена та для пред`явлення вимоги про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, після розірвання шлюбу обмежена позовною давністю (частина друга статті 72 СК України).
Заявлений ОСОБА_2 позов не є безпідставним, так як вона реалізувала своє право на захист цивільних прав та інтересів у передбачений законом спосіб, зважаючи на те, що добровільний поділ майна подружжя після розірвання шлюбу можливий лише за згодою обох із колишнього подружжя.
ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того, що він давав свою згоду підтвердити право власності позивачки на Ѕ частину спірної квартири шляхом звернення до нотаріуса із спільною заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя), а під час розгляду справи судом першої інстанції подав відзив на позовну заяву, в якому вважав позовні вимоги ОСОБА_2 такими, що не підлягають задоволенню, тобто позов не визнавав, хоча статус спірної квартири як об`єкта спільної сумісної власності подружжя не заперечував.
Необґрунтованими колегія суддів вважає також твердження відповідача про відсутність предмета спору, оскільки предметом спору, що виник між сторонами, є право власності на спільно придбану в період шлюбу квартиру, а визнання відповідачем певних обставин чи визнання позову за приписами цивільного процесуального законодавства є лише підставою для звільнення учасників справи від доказування цих обставин чи, за наявності для того законних підстав, ухвалення рішення про задоволення позову відповідно.
Що ж стосується доводів відповідача щодо необґрунтованості висновків суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, то вони спростовуються матеріалами справи, відповідно до яких правничу допомогу позивачці надавала адвокат Стукан Ю.О., яка має право на заняття адвокатською діяльністю згідно із рішенням Ради адвокатів Херсонської області від 29.05.2015 року №1, на підставі укладеного з нею 14.07.2020 року договору про надання правової допомоги у цивільній справі про розподіл майна подружжя (квартири АДРЕСА_1 , та додатку №1 до цього договору, за умовами яких розмір гонорару адвоката розраховується відповідно до актів виконаних робіт із розрахунку 40% мінімальної заробітної плати в Україні станом на 01.01.2020 року за годину роботи адвоката.
На виконання вимог частини першої статті 134 ЦПК України позивачка разом з позовною заявою подала до суду попередній розрахунок суми судових витрат, які вона понесла та які очікує понести в зв`язку з розглядом справи (а. с. 29-31, 81).
Відповідно до положень статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до судових витрат, а саме: до витрат, пов`язаних із розглядом справи.
За змістом статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
До ухвалення судом першої інстанції рішення у справі позивачка надала суду акт №1 виконаних робіт по договору про надання правової допомоги від 14.07.2020 року, складений та підписаний сторонами цього договору 16 січня 2021 року, який містить детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Стукан Ю.О., та квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 16.01.2021 року про сплату ОСОБА_2 адвокату Стукан Ю.О. гонорару у розмірі 8 500 грн (а. с. 82, 83).
Враховуючи, що вимоги процесуального закону щодо визначення розміру витрат на правничу допомогу позивачкою дотримані, а відповідач неспівмірність цих витрат не доводив та клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами, не заявляв, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни ухваленого судом рішення в частині розподілу витрат між сторонами за встановленим статтею 141 ЦПК України принципом пропорційності розміру задоволених позовних вимог.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідач не доводив свій фінансовий стан та не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат позивачки на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, в зв`язку із неспроможністю їх сплати, а навпаки- надав суду лист-звернення, направлений на адресу ОСОБА_2 12 січня 2021 року, в якому він пропонував позивачці продати йому належну їй на праві власності Ѕ частину спірної квартири, що свідчить про його платоспроможність.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною дев`ятою наведеної норми процесуального права передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Оскільки наявність підстав для застосування частини дев`ятої статті 141 ЦПК України при вирішенні цієї справи судом не встановлена, колегія суддів доводи відповідача щодо звільнення його від обов`язку відшкодувати позивачці понесені нею витрати на сплату судового збору вважає юридично неспроможними.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд
постановив: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 25 лютого 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.
Головуючий                  Л.В. Пузанова

Судді:                                                    І.В. Склярська

          Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 27 травня 2021 року

Суддя Л.В. Пузанова