ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/867/21 Справа № 176/1084/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Павловська І. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря   - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2020 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Надра" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, - 
ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що 19 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» найменування змінено на публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» на підставі свідоцтва про державну реєстрації від 04.02.2011 року та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №8/2007/980/-КА37/2, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 212 040,00 грн, на придбання автотранспортного засобу зі сплатою процентної ставки 19,00% річних зі строком повернення 18 жовтня 2012 року. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, пені, комісії за користування кредитом та інших витрат. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки 8/2007/980-КА37/2/1, яка поручилася за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Позичальник зобов`язання за договором не виконує, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 27.03.2013 року складає 542 601,40 з яких: заборгованість за сумою кредиту 181 473,06 грн; заборгованість за відсотками 280 548,89 грн; заборгованість з урахуванням індексу інфляції 22 226,16 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 42 823,40 грн; штраф у розмірі 15 529,89 грн, яку відповідач добровільно не погашає. 
Оскільки відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь зазначену суму заборгованості.
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Жовті Води, Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №8/2007/980-КА37/2 від 19 жовтня 2007 року станом на 27 березня 2013 року у розмірі 527 071,51 грн з яких: заборгованість за сумою кредиту 181 473,06 грн; заборгованість за відсотками 280 548,89 грн; заборгованість з урахуванням індексу інфляції 22 226,16 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 42 823,40 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Жовті Води, Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» судовий збір у розмірі 3342,51 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду частково скасувати в частині стягнення тіла кредиту та відсотків, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення в цій частині з порушенням норм матеріального та процесуального права 
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористалися.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 19 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» найменування змінено на публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» на підставі свідоцтва про державну реєстрації від 04.02.2011 року та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №8/2007/980/-КА37/2 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 212 040,00 грн, на придбання автотранспортного засобу зі сплатою процентної ставки 19,00% річних зі строком повернення 18 жовтня 2012 року.
Відповідно п.2.2.1 договору, повернення кредиту та сплата відсотків здійснюється згідно з Графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно п.2.2.4 банк при наявності несвоєчасного чи не в повному об`ємі виконання позичальником своїх зобов`язань щодо сплати необхідного платежу чи інших платежів, передбачених договором, самостійно розподіляє грошові кошти, згідно черговості, передбаченого п.2.2.3 цього договору або іншої черговості. Встановленої на розсуд банку. 
Пунктом 5.1, 5.2 передбачено, що у разі порушення позичальником строків сплати кредиту та відсотків за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,5% від суми прострочених зобов`язань за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. 
19 жовтня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання поручилася за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань у тому числі повернути до 18 жовтня 2012 року кредит у розмірі 212 040,00 грн,сплати відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 19% річних, сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором, сплатити можливі штрафні санкції. Договором поруки, також передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі, як солідарний боржник.
Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов`язання, що витікає з кредитного договору за умови, якщо в установлений кредитним договором строк виконання позичальником зобов`язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також за умови обов`язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання позичальника в цілому, або в тій чи іншій його частині.
Однак встановлено, що зобов`язання за кредитним договором позичальник належним чином не виконує, у зв`язку із чим, згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 27.03.2013 року утворилась заборгованість, яка складає 542 601,40 з яких:
- заборгованість за сумою кредиту 181 473,06 грн;
- заборгованість за відсотками 280 548,89 грн;
- заборгованість з урахуванням індексу інфляції 22 226.16 грн;
-пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 42 823,40 грн;
-штраф у розмірі 15 529,89 грн.
У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмову вимогу від 02.09.2009 року про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів протягом 7 днів з дати одержання цієї вимоги
Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.
Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та неустойки, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту тобто від 02.09.2009 року.
Встановлено, що згідно листа від 02.09.2009 року банк встановив строк для дострокового повернення кредиту 7 днів, тому вказаний строк закінчився 10 вересня 2009 року, до суду банк звернувся з позовом 23 квітня 2013 року, а тому шестимісячний строк визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України сплинув, а відтак позивач пропустив шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителя, відповідно порука є припиненою. 
Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що відповідачі не належно виконували свої зобов`язання за кредитним договором, однак позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення заборгованості лише з відповідача ОСОБА_1 , оскільки строк пред`явлення вимог до поручителя ОСОБА_2 по солідарному стягнення вищезазначеної суми заборгованості сплив.
       Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №8/2007/980-КА37/2 від 19 жовтня 2007 року станом на 27 березня 2013 року у розмірі 527071,51 грн з яких:
       - заборгованість за сумою кредиту 181 473,06 грн;
       -заборгованість за відсотками 280 548,89 грн;
       -заборгованість з урахуванням індексу інфляції 22 226,16 грн;
       -пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 42 823,40 грн.
       Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_1 штрафу, суд першої інстанції посилався на те, що одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається. 
       Відмовляючи в застосуванні строку позовної давності до зазначених вимог, суд посилався на те, що строк повернення кредиту, визначений сторонами у кредитному договорі, 18 жовтня 2012 року, а останній платіж , як вбачається із розрахунку відповідачем ОСОБА_1 здійснено 10.12.2012 року, з позовом позивач звернувся 23 квітня 2013 року, тобто в межах строку давності.
Колегія суддів переглядає оскаржуване рішення суду лише в частині стягнення тіла кредиту та відсотків, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.
В своїй апеляційній скарзі апелянт не погоджується з розрахунком заборгованості, оскільки, на його думку, він не відповідає умовам договору і графіку; посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не перевірив наданий позивачем розрахунок та ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке підлягає частковому скасуванню.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 3,6,11,525,627 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054,1055 ЦК України).
Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що ОСОБА_1 не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №8/2007/980-КА37/2 від 19 жовтня 2007 року, внаслідок чого утворилась заборгованість.
Вказані обставини, щодо укладання договору, видачі кредиту, розміру кредиту не спростовані та підтверджуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором є незрозумілий для боржника та судом першої інстанції належним чином не досліджений, колегія суддів також відхиляє, оскільки неправильність наданого Банком розрахунку судом не встановлено. Апелянтом не надані докази на спростування правильності наданого банком розрахунку, клопотань про призначення судової експертизи не заявлено. Також, власного розрахунку апелянтом проведено не було. Наданий Банком розрахунок заборгованості арифметично правильний та відповідає умовам кредитного договору.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають. Формальні посилання на неправильне дослідження і оцінку наданих суду доказів, колегія суддів відхиляє, оскільки суд апеляційної інстанції не наділений правом переоцінки доказів, що були досліджені судом першої інстанції та яким надана оцінка у відповідності до вимог ЦПК.
Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2020 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова