ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2021 року 
м. Харків
Справа №638/13424/18
Провадження №22-ц/818/2681/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Тичкової О.Ю.
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участі секретаря судових засідань – Сидорчук М.О.,
учасники справи:
позивач – Харківська місцева прокуратура №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 1 лютого 2021 року у складі судді Поліщук Т.В.,
УСТАНОВИВ:
У вересні 2018 року Харківська місцева прокуратура № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради (далі – ХМР) звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 181993,66 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 1108,3 кв.м по АДРЕСА_1 зареєстровано наступним чином: нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-15, 16а, 35-:-38 загальною площею 577,4 кв.м – за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2012 №1934; нежитлові приміщення підвалу №1-:-28 загальною площею 530,0 кв.м – за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2012 №1917. ОСОБА_2 з 27.12.2012 та ОСОБА_1 з 26.12.2012 по теперішній час використовують земельну ділянку площею 0,0755 га по АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1». ОСОБА_1 із заявою про надання в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 не зверталась, договори оренди вказаної земельної ділянки між ХМР та ОСОБА_1 не укладались. Відповідач не є власником і постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, та єдина можлива форма здійснення плати за землю для неї як землекористувача – орендна плата. За даними органів податкової інспекції ОСОБА_1 перебуває на обліку ГУ ДФС в Харківській області як платник податку за землю та з 01.01.2015 по 31.12.2015 останньою сплачено 4983,62 грн., з 01.01.2016 по 31.12.2016 – 7141,53 грн., з 01.01.2017 по 31.12.2017 – 7570,02 грн. Згідно акту обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки, яка використовується ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до її меж, складає 0,0755 га. Розрахунок безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів за орендну плату за землю проведено виходячи пропорційно від загальної площі 0,0755 га, а саме 0,036166 га. Відповідно до розрахунку департаменту територіального контролю ХМР Куриленко І.М. під час використання нежитлової будівлі літ. «А-1» по АДРЕСА_1 за період з 01.08.2015 по 31.12.2015 безпідставно збережені кошти за орендну плату за землю у розмірі 19871,64 грн. за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 – 68342,39 грн., за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 – 56440,30 грн., за період з 01.01.2018 по 31.07.2018 – 37339,33 грн. Таким чином, згідно проведених розрахунків, через відсутність платежів за земельну ділянку по АДРЕСА_1 , на якій розташована нежитлова будівля літ «А-1», бюджет м. Харкова за період з 01.08.2015 по 31.07.2018 недоотримав 181993,99 грн. орендної плати за землю, яку позивач міг би отримати у разі укладення між ним і відповідачем договору оренди.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 1 лютого 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 181993,66 грн., а також сплачену суму судового збору у розмірі 2729,91 грн.
Рішення мотивоване тим, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що розрахунок розміру орендної плати здійснювався за період з 01.08.2015, отже, посилання відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності свого підтвердження в ході розгляду справи не знайшли. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України. Заперечуючи факт користування земельною ділянкою, з розрахунку площі якої нарахований розмір збитків, відповідач не зазначила, який розмір земельної ділянки використовується нею для обслуговування належного їй нежитлового приміщення та не надала доказів на підтвердження чи спростування цього з огляду на те, що з часу виникнення права власності на нерухоме майно у ОСОБА_1 виник обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку. Однак цього обов`язку відповідач не виконала та не вчинила будь-яких дій, спрямованих на оформлення права власності або право користування вказаною земельною ділянкою. Отже, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для відповідача як землекористувача спірною земельною ділянкою є оренда плата, яка нею безпідставно не була сплачена на користь ХМР. Враховуючи викладене суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на те, що відповідач як фактичний користувач земельною ділянкою, без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, а тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику спірної земельної ділянки – ХМР.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати повністю; стягнути витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що оскаржуване рішення прийняте з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції неуважно дослідив матеріали справи, не надав правову оцінку наданим доказам, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Позивачем документально не підтверджені викладені у позовній заяві вимоги, не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування займаної площі земельної ділянки, яка використовується ОСОБА_1 , що виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав. У матеріалах справи відсутні докази того, що спірна земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Харкова; відомості щодо неї до Державного земельного кадастру внесені не були; Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки у матеріалах справи відсутній. Розрахунок нормативної грошової оцінки землі грунтується на припущеннях, оскільки належними і допустимими доказами не підтверджено, що спірна земельна ділянка у період з 01.08.2015 по 31.07.2018 була сформована як об`єкт цивільних прав.
ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 надано письмові пояснення по справі, у яких вона зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявленої до стягнення суми грошових коштів у розмірі орендної плати. Предметом розгляду даної справи є земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею, як зазначено у Акті земельної ділянки від 05.01.2017, орієнтовно 0,0732 га. Однак при зверненні до суду позивач у наданих розрахунках вказує площу 361,66 кв.м, частка від 755 кв.м. Отже, позивачем не підтверджено конкретний розмір спірної земельної ділянки, який має бути визначений у проекті її відведення, затвердженого відповідним рішенням ХМР та зареєстрованого згідно Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012, №1051. Окрім того, дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформлюються як витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. У наданому позивачем розрахунку застосовані коефіцієнти Кф, Км 2, коефіцієнти функціонального призначення у межах економіко-планувальних зон, які згідно рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 №566/17 не підлягають застосуванню з 01.01.2017. Отже, позивачем не доведено достатніми і достовірними доказами розмір земельної ділянки, що використовується ОСОБА_1 , як об`єкта цивільно-правових відносин та не доведена правомірність здійснення розрахунку стягуваної суми. За таких обставин, наданий розрахунок не може бути прийнято судом до уваги.

Відзиву на апеляційну скаргу надано не було.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до пункту 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Судовим розглядом установлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2012 №1917 є власником нежитлових приміщень підвалу № 1-:-28 загальною площею 530,0 кв.м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. «А-1» загальною площею 1108,3 кв.м по АДРЕСА_1 (а.с. 17-18).
Згідно з відомостями, наданими управлінням Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 01.07.2016 №19-20.08-3-2950/20-16, станом на 29.12.2012 в управлінні не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку по АДРЕСА_1 (а.с. 20).
Згідно інформації, наданої Департаментом земельних відносин Харківської міської ради листом від 01.06.2016 №1937/0/226-16, договори оренди землі по АДРЕСА_1 , не укладені. Рішень міської ради про оформлення права користування земельною ділянкою та рішень щодо продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ХМР не приймалось (а.с. 19).
Відповідно до акту огляду земельної ділянки від 05.01.2017, головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради проведено комплекс перевірочних заходів щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Вивченням наявних документальних матеріалів та інформації виконавчих органів міської ради встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №77770487 від 05.01.2017 нежитлові приміщення першого поверху №1-15, 16а, 35-38 загальною площею 577,4 кв.м в нежитловій будівлі літ. «А-1» по АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу №1934 від 27.12.2012; нежитлові приміщення підвалу №1-28 загальною площею 530,9 кв.м в нежитловій будівлі літ. «А-1» по АДРЕСА_2 , належать ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу №1917 від 26.12.2012. Проведеним на місцевості оглядом земельної ділянки встановлено, що зазначена земельна ділянка площею орієнтовно 0,0732 га використовується для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1» без правовстановлюючих документів на землю. Під час обстеження здійснювалась фотозйомка. До акту додана план-схема обстеженої земельної ділянки (а.с. 14-16).
За розрахунком, проведеним Департаментом територіального контролю Харківської міської ради із застосуванням комплексу геодезичних та землевпорядних робіт та програмного комплексу з нормативної грошової оцінки земель м. Харкова, розробленого на підставі Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Харкова, розмір безпідставно збережених відповідачем коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій розміщені належні їй об`єкти нерухомого майна, за період із 01.08.2015 по 31.07.2018 склав 181993,66 грн. (а.с. 21-24).
Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв`язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень».
Частина 1 статті 93 Земельного кодексу (далі – ЗК) України встановлює, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини 1 статті 96 ЗК України).
Згідно статті 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Таким чином, з огляду на те, що речові права відповідача на земельну ділянку не реєструвались, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому вона використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав.
Вказана земельна ділянка знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.
За змістом глави 15 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.
Частина 1 статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).
Водночас, відповідно до змісту статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.
Зважаючи на положення статті 125 ЗК України, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.
Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно вказаних норм закону, обов`язок по вчиненню дій, направлених на оформлення документів покладається саме на орендаря, зокрема, звернення до ради з відповідною заявою про затвердження проекту землеустрою, а також з заявою і пакетом документів про розгляд питання щодо надання земельної ділянки в оренду.
Правовідносин щодо користування спірною земельною ділянкою відповідач належним чином не оформлювала, проте використовує земельну ділянку без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статті 125 ЗК України.
З моменту виникнення права власності на зазначене нерухоме майно у відповідача виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під майновим комплексом.
Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Статтею 14 Податкового кодексу України (далі – ПК України) визначено, що плата за землю – це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Виходячи зі змісту статті 120 ЗК України норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.
Як убачається із положень статті 120 ЗК України виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.
Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних – приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений.
Судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу набула право власності на нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, що знаходиться у комунальній власності м.Харкова. При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою попереднім власником будівлі. Тому суд дійшов правильного висновку про кваліфікацію спірних правовідносин за статтею 1212 ЦК України.
Згідно з частинами 1-4, 9 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема, в постановах від 29 січня 2019 року у справі №922/536/18, від 11 вересня 2019 року у справі №922/393/18, у яких міститься правовий висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові. У випадку відсутності сформованості спірної земельної ділянки як об`єкту цивільних прав, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.
Площа земельної ділянки (0,0732 га) визначена позивачем на підставі акту огляду земельної ділянки, до якого додано план-схему, фото земельної ділянки та будівлі, плану кадастрової зйомки. Але чинним законодавством України не передбачено формування земельних ділянок на підставі актів огляду земельних ділянок, які не є документацією землеустрою.
Тобто спірна земельна ділянка площею 0,0732 га не має ні визначених меж, ні кадастрового номеру, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру, тому не може вважатися сформованою земельною ділянкою в розумінні статті 79-1 ЗК України.
Вказане судом першої інстанції помилково не взято до уваги.
Згідно з пунктом «д» частини 1 статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 157 ЗК України). Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №284 (далі - Порядок №284).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтовував фактичний розмір недоотриманої орендної плати в сумі 181993,66 грн., визначений на підставі розрахунку Департаменту територіального контролю Харківської міської ради.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-81, 89, 228, 229, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.
Обґрунтовуючи заявлену суму позивач посилався на наказ Міністерства аграрної політики України від 25.11.2016 №489 «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів», рішення Харківської міської ради від 03.07.2013 №1209/13.
Згідно з абзацом 3 частини 1 статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.
Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 ПК України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина 2 статті 20 Закону України «Про оцінку земель»).
Ураховуючи наведене, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки здійснюється на підставі нормативної грошової оцінки.
Аналогічний правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №639/5391/19.
За таких обставин, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення комісією міської ради розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності.
Колегія суддів зазначає, що вказаний висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, яким неодноразово зазначалося, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №646/4546/19, від 28.09.2020 у справі №922/4073/19, від 24.09.2020 у справі № 922/3616/19, від 12.06.2019 у справі №922/902/18, від 08.08.2019 у справі №922/1276/18, від 01.10.2019 у справі №922/2082/18, від 06.11.2019 у справі №922/3607/18).
Матеріали справи не містять технічну документацію з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки орієнтовною площею 0,0732 га.
На підставі викладеного судова колегія приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати не містить жодних даних щодо технічної документації земельної ділянки та Витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,0732 га, що свідчить про недоведеність позивачем своїх вимог.
Таким чином, у порушення статей 89, 263–264 ЦПК України суд першої інстанції неправильно застосував норми законодавства, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, що призвело до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", §23).
Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду – скасуванню з ухваленням у справі нової постанови про відмову у задоволені позову керівника Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі ХМР.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Московського районного суду міста Харкова від 1 лютого 2021 року скасувати, ухвалити нову постанову.
У задоволенні позову Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 10 червня 2021 року.
Головуючий                                                                        О.Ю. Тичкова

Судді                                                                                О.В. Маміна

                                                                               Н.П. Пилипчук