Номер провадження: 22-ц/813/6213/21 
Номер справи місцевого суду: 522/2207/17-ц
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2021 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О.В.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну "Військторгсервіс" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ТОВ  „Юридична фірма „Бонум” до ВК Одеської міської ради, Концерн „Військторгсервіс”, Міністерство оборони України, треті особи: Одеська міська рада, за участю Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання незаконним та скасування свідоцтва, -

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
В лютому 2017 року, до Приморського районного суду звернулися ОСОБА_1 разом із співпозивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Бонум» із позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Концерну «Військторгсервіс», Міністерства оборони України, посилаючись на те, позивачі є потерпілими у кримінальному провадженні №42015161010002935, яке розпочато 13 серпня 2015 року за заявою про вчинення посадовими особами державних підприємств Міністерства оборони України кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.191, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України, що спричинило тяжкі наслідки та яким заподіяна шкода у великому розмірі позивачам та Одеській територіальній громаді. 
В зв`язку із досудовим розслідуванням, позивачам стало достовірно відомо через витребувані слідчими суддями доказами, що 20 серпня 2009 року, виконавчий комітет Одеської міської ради видав Свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю Міністерству оборони України (в особі Концерну «Військторгсервіс»), що розташована в АДРЕСА_1 , яка нібито належить Державі України в особі Міністерства оборони України на праві державної власності, та в цілому складається з будівлі загальною площею 1178,6 кв.м. 
Однак, фактично ця будівля є складовою частиною житлового фонду Одеської міської ради, тобто є державним житловим фондом, та взята під охорону як пам`ятка містобудування і архітектури місцевого значення - АДРЕСА_2 ; рік забудови: 1891; охоронний номер: 142-Од ). Свідоцтво від 20 серпня 2009 року використано для протиправного захоплення комунального майна, та особистого майна позивачів та третіх осіб за вказаною адресою. За твердженням позивачів свідоцтво видано незаконно на підставі сфальсифікованих документів. 
Об`єкт нерухомості є багатоквартирним будинком, що в силу закону виключає оформлення свідоцтва на будинок в цілому, та є підставою для його скасування. В зазначеному будинку, органами приватизації передано у власність громадян з державного житлового фонду квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , що підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Позивач ОСОБА_1 зазначила, що потребує поліпшення житлових умов та перебуває на квартирному обліку в місті Одесі з 1985 року із пільгою багатодітна сім`я, яка має у своєму складі п`ять дітей, та вона більш десяти років здійснювала обслуговування військовослужбовців та працівників державних підприємств Міністерства оборони України. 
У 2007 році позивач звернулася до Міністра оборони України стосовно виділення їй житла у будинку АДРЕСА_1 , однак листом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України від 21 червня 2007 року за №303/20/660 позивача повідомлено, що жилі приміщення надаються лише військовослужбовцям, особам, звільненим у запас або у відставку, та членам їх сімей. 
Отже позивач вважає, що житловий фонд у будинку АДРЕСА_1 замість розподілення між черговиками, 20 серпня 2009 року надано у власність Міністерства оборони України для розміщення державного підприємства. Тому, ОСОБА_1 зазначає, що оскарженим свідоцтвом порушено її право на забезпечення житлом передбачене ст.47 Конституції України, згідно з якою кожен має право на житло, та громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 19 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. Провадження по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Бонум» до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Концерну «Військторгсервіс», Міністерства оборони України, треті особи: Одеська міська рада, Військова прокуратура Південного регіону України про визнання незаконним та скасування свідоцтва закрито.
Постановою Одеського апеляційного суду від 19.05.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено частково.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2019 року в частині залишення позову ОСОБА_1 без розгляду - скасувано та направлено справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Концерну «Військторгсервіс», Міністерства оборони України, треті особи: Одеська міська рада, Військова прокуратура Південного регіону України про визнання незаконним та скасування свідоцтва – до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Концерну „Військторгсервіс”, Міністерства оборони України, треті особи: Одеська міська рада, за участю Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання незаконним та скасування свідоцтва – відмовлено в повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що відсутні підстави для визнання незаконним та скасування оскарженого свідоцтва за вимогою позивача. При цьому суд вказав, що позивач звернулася до неналежних відповідачів, та обрала неналежний спосіб захисту права на забезпечення житлом.

Не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року представником Концерну «Військторгсервіс» 04.01.2021 року подано апеляційну скаргу, відповідно до якої, апелянт просить суд скасувати виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції наступний текст:
«Згідно оглянутої в судовому засіданні архівної копії Додатку №2 «Список будівель житлового фонду Одеської міської ради, відведених в користування ОдВО» до рішення Звуженного виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих №27 від 29 травня 1951 року „Про відновлення прав землекористування, а також прав на будівлі, відведені у довоєнний та післявоєнний періоди для потреб Одеського військового округу», будівля АДРЕСА_1 є частиною житлового фонду Одеської міської ради.
Копією рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» підтверджується, що згідно Додатку №2 «Перелік державного майна, що передано у власність міст обласного підпорядкування», місту Одеса передано житловий і нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.
Будівля АДРЕСА_1 є пам`яткою архітектури – АДРЕСА_2 ; рік забудови: 1891; охоронний номер: 142-Од), та взята під охорону як пам`ятка містобудівництва і архітектури місцевого значення рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів від 27.12.1991 №580 „ Про затвердження переліку об`єктів, які підлягають взяттю під охорону як пам`ятки містобудівництва і архітектури місцевого значення".
Ухвалою суду від 13 серпня 2018 року з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради», витребувано матеріали інвентаризаційних справ об`єктів нерухомості розташованих в будинку АДРЕСА_1 : квартири АДРЕСА_3 загальною площею 133, 40 кв.м, квартири АДРЕСА_4 загальною площею 53, 50 кв.м, квартири АДРЕСА_4 загальною площею 17, 60 кв.м, квартири АДРЕСА_5 загальною площею 46, 20 кв.м, квартири АДРЕСА_6 загальною площею 20, 80 кв.м, квартири АДРЕСА_7 загальною площею 55, 10 кв.м, квартири АДРЕСА_8 загальною площею 14, 40 кв.м, квартири АДРЕСА_9 загальною площею 50, 60 кв.м, квартири АДРЕСА_11 загальною площею 60, 0 кв.м, нежитлових приміщень промтоварної крамниці загальною площею 71, 90 кв.м на першому поверсі, нежитлових приміщень першого поверху №501 загальною площею 35, 80 кв.м, приміщень будівлі загальною площею 1178, 60 кв.м.
З оглянутих судом матеріалів інвентаризаційних справ вказаних об`єктів, встановлено, що в порядку приватизації, з державного житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , отримали у власність житло громадяни: ОСОБА_2 (Свідоцтво про право власності на житло від 20 червня 1994 року видано Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 20 червня 1994 року №40461, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №11-2895); ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (Свідоцтво про право власності на житло від 16 жовтня 1997 року видано КЕЧ Одеського району згідно з розпорядженням від 16 жовтня 1997 року №101803, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №8-8087); ОСОБА_5 (Свідоцтво про право власності на житло від 21 липня 1997 року видано КЕЧ Одеського району згідно з розпорядженням від 21 липня 1997 року №93460, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №8-7740); ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (Свідоцтво про право власності на житло від 30 листопада 2006 року видано Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради згідно із розпорядженням від 30 листопада 2006 року №200263, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №8-19709); ОСОБА_8 (Свідоцтво про право власності на житло від 20 червня 1994 року видано Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 23 грудня 1993 року №25623, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №13-983); ОСОБА_9 (Свідоцтво про право власності на житло від 23 грудня 1993 року видано Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 23 грудня 1993 року №25623, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №13-982); ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (Свідоцтво про право власності на житло від 02 квітня 2004 року видано КЕВ міста Одеси згідно з розпорядженням від 02 квітня 2004 року №183725, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №8-15173); ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (Свідоцтво про право власності на житло виданого КЕЧ Одеського району згідно з розпорядженням від 30 грудня 1996 року №275, зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі №61 пр., за №595, на стор. №105); ОСОБА_16 (Свідоцтво про право власності на житло від 02 квітня 2004 року видано КЕВ міста Одеси згідно з розпорядженням від 02 квітня 2004 року №183724, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №8-15172); ОСОБА_17 , ОСОБА_18 (Свідоцтво про право власності на житло виданого КЕЧ Одеського району згідно з розпорядженням від 08 квітня 2002 року №162523, зареєстровано і записано в реєстрову книгу за №162523 11-14187).
Тому суд погоджується із Висновком експерта №ЕС-2502-1-1372.19 від 09 серпня 2019 року складеним ТОВ «Судова незалежна експертиза України» (ідентифікаційний код юридичної особи 36790222), судовий експерт Кріві Катерина Вікторівна (свідоцтво №1597 видане Міністерством юстиції України 02 жовтня 2015 року та свідоцтво № НОМЕР_1 видане Міністерством юстиції України 26 жовтня 2018 року, дійсні до 26 жовтня 2021 року) за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи в цивільній справі №52/2207/17, що «виходячи з наданих на дослідження матеріалів, а також керуючись вимогами нормативно-правових актів у галузі будівництва, експерт прийшов до висновку про те, що будівля АДРЕСА_1 є багатоквартирним будинком». Досліджуючи, чи є будівля багатоквартирним будинком, експертом за основу приймалися пункти 1, 3 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» яким визначено поняття терміну «багатоквартирний будинок» - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку також можуть бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. «Нежитлове приміщення» - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Також, експерт виходив з ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», затверджені Наказом Держбуду України №80 від 18 травня 2005 року з врахуванням змін №1-4, Додаток Б (обов`язковий) «Терміни та визначення понять», відповідно до якого «багатоквартирний житловий будинок» - житловий будинок, до складу якого входить більше ніж одна квартира. Може бути зблокованого, секційного, коридорного, галерейного і терасного типів.
Листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 02.10.2020 №01-3/257-п та листом Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради від 13.10.2020 №01-28/76-вих. підтверджується, що цільове призначення будинку АДРЕСА_1 , не змінювалося.
На підставі ч.2 ст.382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Відповідно до п.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Офіційне тлумачення положень п.2 ст.10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду від 09 листопада 2011 року №14-рп/2011.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 визначено: «1.1. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього».
Тобто, в силу закону, співвласниками майна багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 є власники квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_11 , власники нежитлових приміщень першого поверху, та Одеська міська рада, яка не втратила право на вільну частину житлового фонду будинку, що не розподілявся між черговиками – особами, які потребують поліпшення житлових умов.
Однак, ОСОБА_1 не надала суду докази на підтвердження наявності права за місцем роботи отримати житло з вільного житлового фонду в будинку АДРЕСА_1 , на якій в порушення ч.2 ст.382 Цивільного кодексу України, ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» видано оскаржене свідоцтво.
Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством (ст.31 Житлового кодексу України).
Жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством (ст.42 Житлового кодексу України).
Згідно ч.1 ст.36 Житлового кодексу України, облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.
Відповідно до ст.37 Житлового кодексу України, облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання. Нарівні з ними беруться на облік громадяни, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у зв`язку з виходом на пенсію. У випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, працівники медичних, культурно-освітніх, торговельних та інших установ і організацій, які безпосередньо обслуговують трудовий колектив підприємства, установи, організації, та інші особи за їх бажанням беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов нарівні з робітниками і службовцями цього підприємства, установи, організації.
В порядку, передбаченому ч.1 ст.39 Житлового кодексу, громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.
Як встановлено п.41 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень (в редакції на період спірних правовідносин), громадянам, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що не ведуть квартирний облік, і перебувають на обліку у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, у тих випадках, коли вони забезпечуються жилими приміщеннями вказаними підприємствами, установами, організаціями, жилі приміщення надаються згідно з контрольним списком, який ведеться за місцем їх роботи, у порядку черговості. При цьому черговість громадян, які змінили місце роботи у випадках, не передбачених у пункті 32 цих Правил, визначається за часом влаштування на роботу на дане підприємство, в установу, організацію.
Громадянам, які перебувають на квартирному обліку на підприємстві, в установі, організації та у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, жилі приміщення надаються там, де раніше настала черговість на їх одержання (п.42 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень).
Однак, позивач належно не підтвердила, що в зв`язку із роботою була включена до контрольного списку, що ведеться в 411 Центральному військовому клінічному госпіталі Південного оперативного командування, або в державних підприємствах Міністерства оборони України, які за договором отримували послуги та обслуговувалися позивачем.
Відтак, відсутні підстави для визнання незаконним та скасування оскарженого свідоцтва за вимогою позивача. При цьому суд вказує, що позивач звернулася до неналежних відповідачів, та обрала неналежний спосіб захисту права на забезпечення житлом».

В обґрунтування поданої апеляційної скарги представник Концерну "Військторгсервіс" зазначає, що ознайомившись з текстом рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 року у справі № 522/2207/17 відповідач не погоджується з мотивувальною частиною рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими без урахування усіх доказів наявних у матеріалах справи та невідповідності деяких висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції повинен був відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з безпідставністю вимог, проте суд в мотивувальній частині рішення необґрунтовано встановив факти, які спрямовані на можливе подальше вилучення з державної власності об`єкту загальною площею 1178,60 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від. 21.01.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну "Військторгсервіс" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ТОВ „Юридична фірма „Бонум” до ВК Одеської міської ради, Концерн „Військторгсервіс”, Міністерство оборони України, треті особи: Одеська міська рада, за участю Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання незаконним та скасування свідоцтва.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2021 року справу було призначено до розгляду на 10.06.2021 року на 11:00 год.
В судове засідання 10.06.2021 року з`явився представник апелянта - ОСОБА_19 , апеляційну скаргу підтримував в повному обсязі, просив суд її задовольнити в повному обсязі.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань не подавали.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Виходячи з вищевказаного, колегія суддів ухвалила розглядати справу за встановленою явкою сторін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.
Обґрунтованим є судове рішення, якщо воно ухвалене судом на підставі обставин у судовій справі, які повно і всебічно з`ясовані на основі доказів, що були досліджені судом. Вмотивованим є судове рішення, в якому належним чином зазначені підстави, на яких воно ґрунтується. Під умотивованістю розуміється повне і всебічне відображення в рішенні суду мотивів, якими він керувався при ухваленні свого рішення, при оцінюванні доказів для встановлення наявності або відсутності обставин, на які сторони посилалися як на підґрунтя своїх вимог і заперечень, із зазначенням, чому певні докази були взяті до уваги або відхилені, й віддзеркалення мотивів щодо позиції суду при застосуванні норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, мотивованість є обов`язковою вимогою, відмінною від вимоги щодо обґрунтованості судового рішення. Причому мотивованість судового рішення — це відображення всіх мотивів та обґрунтувань судового рішення у його змісті, тобто фактично «мотивованість» та «обґрунтованість» судового рішення є двома взаємопов`язаними вимогами, які співвідносяться, як форма (спосіб зовнішнього відображення) та зміст.
Відповідно до вимог ч. 4 статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються:
1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;
2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;
3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;
4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;
5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;
6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Для встановлення конкретних ознак (критеріїв) вмотивованості судового рішення, необхідно звернутися до аналізу практики національних судів та Європейського суду з прав людини (далі — ЄСПЛ).
Згідно з уже розробленими підходами на основі аналізу прецедентної практики ЄСПЛ, існують такі критерії вмотивованості судового рішення: 1) у рішенні вмотивовано питання факту та права, проте обсяг умотивування може відрізнятися залежно від характеру рішення та обставин справи; 2) у рішенні містяться відповіді на головні аргументи сторін; 3) у рішенні чітко та доступно зазначені доводи і мотиви, на підставі яких обґрунтовано позицію суду, що дає змогу стороні правильно аргументувати апеляційну або касаційну скаргу; 4) рішення є підтвердженням того, що сторони були почуті судом; 5) рішення є результатом неупередженого вивчення судом зауважень, доводів та доказів, що представлені сторонами; 6) у рішенні обґрунтовано дії суду щодо вибору аргументів та прийняття доказів сторін.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Дійсно, низка рішень ЄСПЛ містить та розвиває такий підхід до обґрунтованості судових рішень.
Наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
У національній судовій практиці також чимало уваги приділяється питанню мотивованості судового рішення. Так, загальні вимоги до змісту судового рішення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Згідно з п. п. 11 та 12 постанови у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках – на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини.
Крім того, важливою ознакою вмотивованості судового рішення є обґрунтованість посилань на відповідні правові норми, включаючи рішення ЄСПЛ. Це означає, що посилання на практику ЄСПЛ є: належним (предмет конвенційних норм відповідає природі відносин у конкретній ситуації судового розгляду); релевантним обставинам справи; правильним (тобто без перекручування змісту конвенційних норм); виправданим та пропорційним (стан законодавства щодо певної ситуації дозволяє та/або потребує застосування конвенційних положень).
Ухвалення судового рішення, яке не відповідає умовам вмотивованості (обґрунтованості), тягне за собою ряд негативних наслідків, як для учасників справи, так і для суду, який прийняв таке рішення. Зокрема, для учасників справи постановлення немотивованого (не достатньо мотивованого) рішення означає, що доводи та аргументи, а також надані для доведення певних обставин справи докази, не були почуті та належним чином оцінені судом, що у свою чергу, може призвести до прийняття неправосудного рішення, а у перспективі — до свавілля судової влади.
Для судді прийняття немотивованого рішення є передусім підставою для застосування до нього заходів дисциплінарного впливу. Так, відповідно до ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», однією з підстав притягнення судді до дисциплінарної відповідальності є не зазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 року оскаржується представником Концерну «Військторгсервіс» тільки щодо тексту мотивувальної частини.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо необґрунтованого встановлення фактів судом першої інстанції, які спрямовані на можливе подальше вилучення з державної власності об`єкту загальною площею 1178,60 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
По-перше, дані доводи є припущенням представника Концерну «Військторгсервіс», а по-друге, судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення відповідно до імперативної норми статті 263 та ст. 265 ЦПК України зазначено саме обставини встановлені під час розгляду справи, наведено дані, що мають значення для справи, надано їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
У зв`язку з зазначеним, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду – залишити без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс" – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 17.06.2021 року

Головуючий:                                                                        О. В. Князюк
Судді:                                                                  С.О. Погорєлова
О. М. Таварткіладзе