УХВАЛА
22 квітня 2021 року 
Київ
справа №320/1499/19
адміністративне провадження №К/9901/15012/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Жука А. В., Мартинюк Н. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про стягнення середнього заробітку, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 (суддя - Панченко Н. Д.) і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2020 (колегія суддів у складі: Беспалова О. О., Ключковича В. Ю., Парінова А. Б.),
УСТАНОВИВ:
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до  Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2016 по 18.12.2018 включно у розмірі 255  805,80 грн. 
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив службу в Броварській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, остання посада була заступник начальника управління - начальник першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області та мав спеціальне звання - підполковник податкової міліції. На підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 12.04.2016 № 130-О «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач 12.04.2016 звільнений з посади заступника начальника управління - начальника першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області та податкової міліції в запас Збройних Сил України за пунктом 64 пп. «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114 (через скорочення штатів). Вказує, що на момент звільнення зі служби не отримав від свого роботодавця усіх належних йому сум, зокрема, сум грошової компенсації податку на доходи фізичних осіб, які були виплачені позивачу лише 19.12.2018 на підставі виконавчого листа № 810/2769/17-а від 06.12.2018 по справі № 810/2769/17. Позивач зазначає, що несвоєчасність виплати належних йому сум призвела до того, що він був вимушений звернутися до суду для їх стягнення та стягнення середнього заробітку на підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17.01.2017 у справі № 810/2769/17, яке набрало законної сили 15.11.2018, стягнуто на користь позивача 21  454,68 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.04.2016 по 30.06.2016, а також грошову компенсацію податку на доходи фізичних осіб в розмірі 18  687,53 грн. Вважаючи, що оскільки зазначені грошові кошти були отримані позивачем лише 19.12.2018, позивач отримав право на стягнення з відповідача середнього заробітку по день фактичного розрахунку через порушення законодавства про працю.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.01.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2020, адміністративний позов задоволено частково: стягнуто з Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.07.2016 по 18.12.2018 у розмірі 1364,15 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При прийнятті рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що кошти, які підлягали виплаті позивачу на день звільнення, а саме станом на 12.04.2016, були отримані ним від Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області несвоєчасно, що призвело до порушень в сфері публічної служби і законодавства про працю, та було предметом спору в адміністративній справі №  810/2769/17 Київського окружного адміністративного суду. Рішенням від 17.01.2018 позов ОСОБА_1 задоволено повністю, стягнуто на користь заявника з Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області 40  142,21 грн, з яких середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2016 по 30.06.2016 склав 21 454,68 грн та компенсація податку на доходи фізичних осіб склала 18  687,53 грн. Рішення суду набрало законної сили 15.11.2018. 19.12.2018 на підставі виконавчого листа по справі № 810/2769/17 від 06.12.2018 відповідач здійснив позивачу виплату грошового забезпечення.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили, стягнуто на користь позивача компенсацію податку на доходи фізичних осіб, відповідач мав обов`язок з повного розрахунку з позивачем в частині виплати спірної компенсації саме 12.04.2016, виходячи з положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, а отже позивач має право на стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки повного розрахунку. При цьому, судом першої інстанції визначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2016 по 30.06.2016 вже був предметом розгляду судової справи та спір щодо цієї суми був відсутнім. Тому до несвоєчасного розрахунку за рішенням про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку повторно статті 116, 117 Кодексу законів про працю України бути застосовані не можуть.
В той же час, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції застосував принцип співмірності та дійшов висновку, що сума, яку просить стягнути позивач є значно більшою, навіть, порівняно із сумою, що становить розмір компенсації.
На обґрунтування своєї позиції суд першої інстанції послався на практику Верховного Суду, висловлену, зокрема, у постанові від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, у якій Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи. 
У даній справі суд звернув увагу на те, що спірна сума, яка була виплачена позивачу із запізненням, є компенсацією сплаченого ним податку та не має статусу невиплаченого засобу до існування чи компенсації позивачу вимушеного прогулу, тобто не має визначального впливу на матеріальне становище позивача. Також судом було враховано і ступінь вини відповідача щодо несвоєчасної виплати.
18.06.2020 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга відповідача, у якій скаржник просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2020 та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
На обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на те, що відповідно до Закону України від 21.12.2016 № 1797-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» були внесені з 01.01.2017 зміни, у тому числі до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, де, зокрема, слова «податкової міліції» були вилучені, а отже до такої категорії осіб у 2017-2018 роках не застосовується процедура грошової компенсації податку на доходи фізичних осіб, тому, на думку скаржника, позивач не міг претендувати на отримання таких коштів. При цьому, скаржник посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 25.03.2019 у справі №  820/4516/18.
Підставами касаційного оскарження судового рішення скаржник зазначає пункти 1, 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2020 визначено склад колегії суддів: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Мартинюк Н. М., Яковенка М. М.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 17.09.2020 № 1745/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 320/1499/19 у зв`язку з відпусткою судді Яковенка М. М., який входив до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2020 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 320/1499/19.
Ухвалою Верховного Суду від 18.09.2020 відкрито касаційне провадження за скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2020. Замінено відповідача у справі Броварську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області її правонаступником Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області.
У відзиві на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами касаційної скарги не погоджується, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 19.04.2021 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши вимоги касаційної скарги, колегія Верховного Суду дійшла висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю, з огляду на таке.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Підставою відкриття касаційного провадження з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, було посилання скаржника на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.03.2019 у справі № 820/4516/18, зокрема, що невиплата грошової компенсації податку на доходи фізичних осіб у період з 2017 року по 2019 рік є правомірною, урегульованою на законодавчому рівні.
Пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі  № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19,  пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №  922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №  910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №  2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №  757/31606/15-ц).
У справі № 820/4516/18 (касаційне провадження № К/9901/1795/19), на яку посилається скаржник як приклад неоднакового застосування норми права у подібних правовідносинах, суд дійшов висновку, що у спірний період (з 01.01.2017 по 04.12.2017) встановлені пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України особливості утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб не розповсюджувалися на осіб рядового і начальницького складу податкової міліції. Тому утримані з грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу податкової міліції суми податку на доходи фізичних осіб не підлягали спрямуванню на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян. Також Суд зазначає, що ретроспективний аналіз Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі - Порядок № 44) дозволяє дійти висновку, що його приписи не можуть бути самостійною підставою для визначення наявності у особи права на вказану компенсацію, оскільки цей Порядок було затверджено на виконання пункту 22.7 статті 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та він лише визначає умови і механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб певним категоріям громадян, право на яке було передбачено у вказаному Законі, а у наступному в Податковому кодексі України. Не приведення приписів Порядку № 44 у відповідність до внесених Законом України від 21.12.2016 № 1797-VIII змін до Податкового кодексу України в частині виключення певної категорії громадян з переліку осіб, які мають право на компенсацію, не є підставою розглядати цій Порядок як нормативно-правовий акт, який визначає особливості утримання і сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб для осіб рядового і начальницького складу податкової міліції.
Тобто, мотивування у постанові Верховного Суду від 25.03.2019 у справі №  820/4516/18 пов`язано з недопустимістю застосування з 01.01.2017 Порядку № 44 в частині щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення працівників податкової міліції, оскільки Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб», на виконання якого прийнято цей Порядок, втратив чинність. 
Однак, вказане судове рішення, на яке посилається скаржник, стосується лише періоду часу з 01.01.2017 по 01.01.2019, оскільки у редакції Податкового кодексу України в пункті 168.5 статті 168 саме в цей період було відсутнє поняття «осіб рядового і начальницького складу податкової міліції».
У справі, що розглядається, звільнення позивача відбулося 12.04.2016, тобто раніше, ніж було прийнято Закон України від 21.12.2016 № 1797-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні».
Таким чином, з аналізу справ № 820/4516/18 (касаційне провадження №  К/9901/1795/19) та № 320/1499/19 (касаційне провадження № К/9901/15012/20), колегією суддів Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які вирішувалися у цих справах не є подібними.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
Щодо посилання скаржника на наявність підстав касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень як необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, Суд зазначає таке.
Суд звертає увагу на те, що обов`язковими умовами при оскарження судових рішень на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення:
- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу.
Разом з тим, скаржником не зазначено постанови Верховного Суду, від яких, на його думку, належить відступити, не зазначено ані конкретну норму права, від висновку щодо застосування якої слід відступити, ані який висновок заявник вважає правильним, ані вмотивованого обґрунтування необхідності такого відступу.
З приводу посилання скаржника на судову практику, зокрема, на постанову Вищого адміністративного суду України від 11.12.2012 у справі № К-53513/09, постанову Вищого адміністративного суду України від 11.12.2012 у справі № К-49601/09, постанову Вищого адміністративного суду України від 26.07.2012 у справі №  К/9991/35470/12, Верховний Суд зазначає, що вказані рішення прийняті до прийняття Конституційним Судом України рішення від 15.10.2013 у справі № 8-рп/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо  офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці», яким встановлено, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Посилання скаржника на постанову Верховного суду від 18.07.2018 у справі №  320/325/16 взагалі є недоречним, оскільки суд першої інстанції використовував в тому числі і саме цю постанову, мотивуючи прийняте рішення.
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 339 КАС України. 
Керуючись статтями 327, 341, 343, 339, 355 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження № К/9901/15012/20 у справі № 320/1499/19 за касаційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2020 за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про стягнення середнього заробітку.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко
А.В. Жук 
 Н.М. Мартинюк ,
Судді Верховного Суду