Постанова 
Іменем України
02 червня 2021 року
м. Київ
справа № 201/2956/19
провадження № 61-2105св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - Дніпровська міська рада, 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року у складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У березні 2019 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.
На обґрунтування позову посилалася на таке. 13 червня 2018 року робочою групою з питань самоврядного контролю за додержанням вимог законодавства України щодо раціонального використання та охорони земель Соборної районної у м. Дніпрі ради проведено перевірку щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована на АДРЕСА_1 . За підсумками перевірки встановлено, що на земельній ділянці, кадастровий номер 1210100000:06:052:0009, площею 0,1187 га, знаходиться об`єкт нерухомого майна - будівля магазину непродовольчих товарів та ангар, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вивчивши наявні документи, провівши візуальне обстеження, робоча група дійшла висновку про наявність права власності на зазначене нерухоме майно, проте у власників будівель відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, що є порушенням статей 125, 126 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та свідчить про неправомірне користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів і наявність протиправної поведінки відповідачів. Це призвело до понесення позивачем збитків у вигляді неотримання доходу від орендної плати. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 було здійснено розрахунок збитків, завданих міській раді при використанні земельної ділянки. Згідно з актами від 01 листопада 2018 року № 23, № 24 комісії з визначення розміру збитків, завданих міській раді, власникам землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок, сума завданих збитків складає 606 385,86 грн. Розмір збитків розрахований за період з 01 листопада 2015 року до 01 листопада 2018 року. Зазначені акти затверджено рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 18 грудня 2018 року № 1249. 01 лютого 2019 року позивач направив на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу щодо сплати збитків, завданих Дніпровській міській раді. Станом на 14 лютого 2019 року кошти до міського бюджету від відповідачів не надходили. За підсумком розрахунків сума неотриманої орендної плати, яку зберегли у себе землекористувачі за рахунок власника цієї земельної ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави, становить 606 385,86 грн. 
Посилаючись на те, що Дніпровською міською радою здійснено перерахунок розміру збитків у межах строків позовної давності за період з 07 березня 2016 року до 01 листопада 2018 року, позивач просив стягнути з відповідачів по 270 691,26 грн з кожного. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що дійсно на земельній ділянці, кадастровий номер 1210100000:06:052:0009, площею 0,1187 га, знаходиться об`єкт нерухомого майна - будівля магазину непродовольчих товарів та ангар, що належить на праві спільної часткової власності відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а відповідно до статей 1212-1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, для яких важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Водночас суди виходили з того, що основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України (далі - ПК України). Надана позивачем копія листа від 19 липня 2017 року Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо нормативно-грошової оцінки 1 кв. м земельної ділянки не є належним і допустимим доказом та суперечить частині другій статті 20 та частині третій статті 23 Закону України «Про оцінку земель». Крім того, площа, яку займають будівлі відповідачів, є меншою за площу спірної земельної ділянки. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У січні 2020 року Дніпровська міська рада звернуласядо Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій встановили факт користування відповідачами спірною земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, проте внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права безпідставно не взяли до уваги розрахунок сум орендної плати, які підлягають стягненню з відповідачів у порядку статті 1212 ЦК України і які розраховані виходячи з нормативної грошової оцінки, проведеної відповідно до чинних нормативно-правових актів, та є зрозумілими. Суди безпідставно послалися на відсутність спеціального витягу про нормативну грошову оцінку землі, на статтю 20, частину третю статті 23 Закону України «Про оцінку землі» як підставу для відмови у позові.
У травні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рибіна І. В., у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2020 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 рокусправу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у січні 2020 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувані рішення не відповідають.
Суди встановили, що 13 червня 2018 року Соборною районною у місті Дніпрі ради складено акт № 5 перевірки дотримання вимог земельного законодавства районної комісії по самоврядуванню контролю за використанням та охороною земель, додержанням земельного та екологічного законодавства в районі при використанні земельної ділянки, яка розташована на АДРЕСА_1 . У результаті перевірки встановлено, що на земельній ділянці, кадастровий номер 1210100000:06:052:0009, площею 0,1187 га знаходиться об`єкт нерухомого майна - будівля магазину непродовольчих товарів та ангар, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , документи щодо права користування або володіння земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно, згідно з переліком, вказаним у статтях 124, 126 ЗК України, районній комісії не надано. Комісія направила ОСОБА_2 та ОСОБА_1 копію цього акта з метою інформування про те, що використання в цей час земельної ділянки без наявності правовстановлюючих документів не відповідає положенням статей 125, 126 ЗК України, та рекомендувала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 якнайшвидше оформити та зареєструвати правовстановлюючі документи на використання земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, що належить їм на праві спільної часткової власності (а. с. 12).
01 січня 2018 року комісією з визначення розміру збитків, завданих Дніпровській міській раді, власникам землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок, щодо відповідачів складено акти № 23 та № 24, згідно з якими загальна сума завданихзбитків складає 606 385,86 грн (а. с. 30-33).
Згідно з листом від 19 липня 2018 року № 18-4-0.38-1576/107-18 Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області нормативна грошова оцінка 1 кв. м земельної ділянки на  АДРЕСА_1 у разі комерційного використання становила: у 2015 році - 3 998,90 грн, у 2016 році - 6 399,19 грн, у 2017-2018 роках - 5 426,53 грн, із застосуванням коефіцієнта 2,0 згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів» від 25 листопада 2016 року № 489, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 грудня 2016 року за № 1647/29777 (а. с. 18-20).
Рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської радивід 18 грудня 2018 року № 1249 затверджено акти комісії з визначенням розміру збитків, завданихДніпровській міській раді, власниками землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок від 01 листопада 2018 року за № 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24 (а. с. 29).
01 лютого 2019 року позивачем на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлено вимогу щодо сплати збитків, завданих Дніпровській міській раді (а. с. 34-39). 
Відповідно до листа від 14 лютого 2019 року № 3/13-87 Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради вказана вимога не виконана та станом на 14 лютого 2019 року кошти за «шкоду, завдану на земельних ділянках державної та комунальної власності, які не надані у користування та не передані у власність, внаслідок їх самовільного зайняття, використання не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу; відшкодування збитків за погіршення якості ґрунтового покриву тощо та за неодержання доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок» від відповідачів не надходили (а. с. 40).
Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, завдані внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом указаних приписів ЦКУкраїни та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
У справі встановлено, що з 01 листопада 2015 року до 01 листопада 2018 року відповідачі використовували спірну земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату не сплачували, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення належного їм об`єкта нерухомого майна.
Дніпровською міською радою в межах позовної давності здійснено розрахунок несплачених відповідачами сум орендної плати за період з 07 березня 2016 року до 01 листопада 2018 року, загальна сума цих коштів становить по 270 691,26 грн для кожного з відповідачів.
Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення із власників об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено.
З огляду на викладене, відповідачі як фактичні користувачі земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегли у себе кошти, які мали сплатити за користування нею, зобов`язані повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).
Такий правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-81, 89, 228, 229, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.
Заперечуючи проти визначеного позивачем розміру орендної плати, відповідачі наголошували на тому, що у матеріалах справи відсутні витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, відомості яких є обов`язковими при визначенні орендної плати. З такими доводами погодилися суди попередніх інстанцій.
Проте з висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна, оскільки суди дійшли їх внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Суди встановили, що на земельній ділянці, кадастровий номер 1210100000:06:052:0009, площею 0,1187 га, знаходиться об`єкт нерухомого майна - будівля магазину непродовольчих товарів та ангар, що належить на праві спільної часткової власності відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за оспорюваний період відповідачі за користування земельною ділянкою орендну плату не сплачували.
Водночас вимоги про стягнення коштів з відповідачів як фактичних користувачів земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегли у себе кошти, які мали сплатити за користування нею, відповідають положенням частини першої статті 1212 ЦК України.
Те, що площа земельної ділянки, яка безпосередньо зайнята під будівлями, є меншою ніж площа всієї земельної ділянки, правового значення не має, на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули.
Щодо визначення розміру коштів, які підлягають стягненню з відповідачів
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України. Надана позивачем копія листа від 19 липня 2017 року Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо нормативно-грошової оцінки 1 кв. м земельної ділянки не є належним і допустимим доказом та суперечить частині другій статті 20 та частині третій статті 23 Закону України «Про оцінку земель». 
Такі висновки судів є помилковими.
Предметом спору у цій справі є стягнення не орендної плати за користування земельною ділянкою, а суми, яка відповідає її еквіваленту, і яку відповідачі мають сплатити за фактичне користування земельною ділянкою. Тобто фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Розмір суми коштів, заявлений до стягнення у цій справі, дорівнює розміру недоотриманої місцевим бюджетом орендної плати, яку зобов`язаний був сплачувати відповідач за користування земельною ділянкою, з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, що розташовані на ній. Положення законодавства України, що регулюють питання визначення розміру орендної плати за земельну ділянку державної або комунальної власності, закріплюють право територіальної громади на отримання плати за користування земельною ділянкою комунальної власності незалежно від проведення нормативної грошової оцінки такої ділянки.
Вказане спростовує твердження судів попередніх інстанцій, що проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки є обов`язковою умовою для визначення розміру безпідставно збережених відповідачем коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності.
У матеріалах справи є лист від 19 липня 2018 року № 18-4-0.38-1576/107-18 Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з нормативно грошовою оцінкою за 1 кв. м земельної ділянки на  АДРЕСА_1 .
Жодним нормативним актом не визначено, що виключно на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки може бути проведено розрахунок безпідставно збережених коштів, що є предметом спору у справі.
Отже, посилання судів на ненадання такого витягу, як на підставу для відмови у задоволенні позову є необґрунтованим та не відповідає положенням частини другої статті 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель.
Видача витягу - це адміністративна послуга, яку надає відповідне управління Держгеокадастру через центр надання адміністративних послуг згідно з вимогами Закону України «Про адміністративні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2011 року № 835 «Деякі питання надання Державною службою з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальними органами адміністративних послуг» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 травня 2014 року № 523-р «Деякі питання надання адміністративних послуг органів виконавчої влади через центри надання адміністративних послуг».
Відповідно до пункту 1 розділу III Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 листопада 2016 року № 489 (далі - Порядок №489), дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються за заявою зацікавленої особи як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Порядком затверджена форма заяви на витяг та сама форма витягу, у якій, зокрема, зазначено: «Витяг сформовано».
Відповідно до підпункту 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, до Державного земельного кадастру вносяться, зокрема, такі відомості про земельні ділянки як нормативна грошова оцінка; значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у цьому пункті, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку; дата проведення нормативної грошової оцінки земель.
Таким чином, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки не розраховується, а формується автоматично за актуальними даними Державного земельного кадастру про земельну ділянку та з використанням ГІС-технологій та електронних цифрових карт Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Дніпро на дату звернення зацікавленої особи.
Тобто витяг містить виключно актуальну інформацію щодо нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки на дату його формування, натомість сформувати такий витяг за минулі роки є неможливим. Беручи до уваги, що предметом спору у справі є стягнення з відповідачів безпідставно утриманих грошових коштів плати за користування земельною ділянкою комунальної власності починаючи з 07 березня 2016 року, а сам розрахунок проведено у 2019 році, отримати на час проведення розрахунку інформацію щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки за попередні роки саме у формі витягу з технічної документації є неможливим.
Відповідно до пункту 4 Положення про комісію з визначення розміру збитків, заподіяних міській раді, власникам землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 19 лютого 2019 року № 221, комісії надано повноваження щодо визначення суми коштів, які зберіг у себе землекористувач земельної ділянки за рахунок власника цієї ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави.
Розрахунок суми коштів, які зберіг у себе землекористувач земельної ділянки за рахунок власника цієї ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави, здійснюється на підставі акта, який фіксує порушення земельного чи екологічного законодавства, довідки про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, довідки про сплату земельного податку або орендної плати за землю (у разі наявності), а також інших документів, необхідних для з`ясування обставин.
У статті 144 Конституції України закріплено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Враховуючи, що законодавством не визначена форма такої довідки, тому вона надається Держгеокадастром у довільній формі на підставі даних Державного земельного кадастру, інвентаризації земель та державної статистичної звітності (Порядок № 489).
У цій справі розрахунок сум орендної плати, яка не сплачена відповідачами за відповідний період, здійснено на підставі:
- акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядному контролю за використанням та охороною земель Центральної районної у місті ради від 13 червня 2018 року з додатками;
- листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо нормативно-грошової оцінки 1 кв. м земельної ділянки;
- листа Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про стан сплати земельного податку або орендної плати за землю.
Правомірність надання інформації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки у формі довідки підтверджується також положеннями Податкового кодексу України.
Так, згідно зі статтями 286, 289 ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельної ділянки; платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку; при поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.
Отже, під час визначення порядку нарахування плати за землю законодавець вказує на можливість подання даних Державного земельного кадастру у вигляді витягу або довідки органу Держгеокадастру про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
У матеріалах справи містяться належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності доводять правильність визначення суми коштів, яку зберегли у себе землекористувачі земельної ділянки (відповідачі) за рахунок Дніпровської міської ради внаслідок користування землею без достатньої правової підстави.
Відповідачі не подавали доказів на спростування правильності зазначеного позивачем розрахунку та не наводили власного розрахунку.
Обґрунтовуючи правові підстави для відмови у позові та неприйняття розрахунку позовних вимог, суди попередніх інстанцій послалися на постанову Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17 та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 квітня 2019 року у справі № 922/981/18.
Проте, посилаючись на судове рішення у справі № 920/739/17, цитуючи норми законів України «Про оренду землі» та «Про оцінку земель», суди не звернули уваги, що відповідні висновки у згаданій справі стосувалися інших правовідносин - поновлення договору оренди землі та визначення орендної плати саме за наявності договірних правовідносин, що випливали з укладеного договору оренди землі.
Щодо рішення Верховного Суду у справі № 922/981/18, то у ньому суд дійшов висновку про невстановлення судами попередніх інстанцій певних обставин справи: чи є спірна земельна ділянка сформованим об`єктом цивільних прав, за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти; чи розроблялася, погоджувалася та затверджувалася нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки у визначеному законодавством порядку, як і не з`ясовування питання звідки позивачем бралися вихідні дані для розрахунку недоотриманого доходу за фактичне користування земельною ділянкою.
Отже, з урахуванням інших конкретних обставин названої справи, згадане судове рішення не може розглядатися як таке, що містить правовий висновок, якого мали дотримуватися суди попередніх інстанцій у цій справі.
Таким чином, суди попередніх інстанцій не застосували вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції на практиці керується також аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
У цій справі позивач належним чином обґрунтував свої вимоги, спрямовані на отримання від відповідачів компенсації у зв`язку з користуванням ними земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та без внесення плати, натомість позиція відповідачів зводиться до заперечення позову з метою уникнення сплати за користування земельною ділянкою, тоді як плата за користування земельною ділянкою є обов`язком відповідачів.
З урахуванням наведеного наявні правові підстави для скасування рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позову - стягнення з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на користь позивача збитків, завданих фактичним користуванням земельною ділянкою без правовстановлюючих документів,у розмірі по 270 691,26 грн.
Верховний Суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком збитків, який здійснено виходячи з цільового призначення спірної земельної ділянки, її розміру, ставок орендної плати за відповідні періоди, є зрозумілим та прогнозованим, не потребує спеціальних знань для його проведення.
Отже, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню зазначені суми збитків за відповідні періоди з такого розрахунку: 
з 07 березня 2016 року до 31 грудня 2016 року - 93 335,16 грн (593,5 х 6 399,19 х 0,03 х 299/365), де: 593,5 кв. м - площа; 6 399,19 грн - нормативна грошова оцінка 1 кв. м земельної ділянки у 2016 році; 0,03 - розмір орендної плати, відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки; 299 - кількість днів у розрахунковому періоді; 365 - кількість днів у році;
з 01 січня 2017 року до 31 грудня 2017 року - 96 619,37 грн (593,5 х 5 426,53 х 0,03), де: 593,5 кв. м - площа; 5 426,53 грн - нормативна грошова оцінка 1 кв. м земельної ділянки у 2017 році; 0,03 - розмір орендної плати, відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки; 
з 01 січня 2018 року до 01 листопада 2018 року - 80 736,73 грн (593,5 х 5 426,53 х 0,03 х 305/365), де: 593,5 кв. м - площа; 5 426,53 грн - нормативна грошова оцінка 1 кв. м земельної ділянки у 2018 році; 0,03 - розмір орендної плати, відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки; 305 - кількість днів у розрахунковому періоді; 365 - кількість днів у році.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, порушили норми процесуального права, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому відповідно до статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позову.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги Дніпровської міської ради, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалення нового рішення, то з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору. Заявник сплатив судовий збір: за подання позовної заяви - 8 120,74 грн, за подання апеляційної скарги - 12 181,11 грн, за подання касаційної скарги - 16 241,48 грн.
Тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору по 18 271,66 грн з кожного.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих у вигляді неодержаного доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Дніпровської міської ради збитки у розмірі по 270 691,26 грн з кожного.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Дніпровської міської радивитрати зі сплати судового збору по 18 271,66 грн з кожного.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                   Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко