ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України

01 квітня 2021 року
м. Харків

справа № 612/638/20
провадження № 22-ц/818/1755/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів –Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря – Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа – Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області,
представник – Макаров Едуард Олександрович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 23 листопада 2020 року в складі судді Масла С.П.,
у с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересована особа – Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - ГУ ПФУ в Харківській області).
Заява мотивована тим, що з 30 серпня 1970 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
ОСОБА_2  отримував пенсію у розмірі 15216,68 грн та використовував ці кошти на утримання їхньої сім`ї, у тому числі на оплату комунальних послуг та ведення домашнього господарства. Зазначена допомога була для неї постійним і основним джерелом для існування. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Після смерті чоловіка вона звернулася до ГУ ПФУ в Харківській області з заявою про перехід із пенсії за віком на пенсію за втратою годувальника, проте рішенням ГУ ПФУ в Харківській області №2000-0215-8/50246 від 03 серпня 2020 року їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю доказів, які засвідчують її перебування на утриманні померлого годувальника ОСОБА_2 .
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила встановити факт перебування її на утриманні ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
23 листопада ГУ ПФУ в Харківській області подало відзив на заяву, в якому просило залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду.
Відзив мотивовано тим, що між заявником та ГУ ПФУ в Харківській області існує спір про право, а саме про призначення пенсії по втраті годувальника, а також, що така справа має розглядатись в порядку адміністративного судочинства.
Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 23 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявницею не надано належних та допустимих доказів, що вона була на повному утриманні і одержувала від померлого ОСОБА_2 допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.
22 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити її заяву.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона обмежена у можливості надання необхідних документів для підтвердження факту перебування на утриманні, оскільки вони з чоловіком проживали на тимчасово окупованій територій Луганської області. Також зазначає щодо відсутності можливості підтвердити вказаний факт, окрім судового порядку.
28 січня 2021 року засобами поштового зв`язку ГУ ПФУ в Харківській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України). 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Матеріали справи свідчать, що з 30 серпня 1970 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а. с. 6).
Відповідно до довідки №7 (6303000007) від 20 жовтня 2014 року про взяття на облік особи, яка переміщається з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, ОСОБА_1 перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа, її фактичне місце перебування: АДРЕСА_1 (а.с.7).
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Лозівському об`єднаному УПФУ в Харківській області і отримує пенсію за віком, сума пенсії за період з 01 листопада 2019 року по 30 квітня 2020 року складає 3464,63 грн, що підтверджується довідкою про доходи №4383 5837 4832 1330 (а. с. 11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а. с.8).
Згідно з довідкою №1261 від 24 вересня 2020 року ОСОБА_2 перебував на обліку в УПФУ в м. Лисичанську та отримував пенсію за віком у розмірі 15216, грн з 01 жовтня 2019 року по день смерті.
Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 18 серпня .2020 року ОСОБА_1 відмовлено у в переході з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника з посиланням на положення статті 36 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Пунктом 2 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Згідно з положенням частини першої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Дружина померлого, яка не була на його утриманні, має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратила джерело засобів до існування.
Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, дружина, якщо вона є особою з інвалідністю або досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Згідно частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.
Згідно із статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без задоволення, оскільки останньою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту перебування на утриманні чоловіка ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи ОСОБА_1 щодо неможливості отримати докази на підтвердження факту перебування на утриманні, оскільки вона з чоловіком проживала на тимчасового окупованій території, у зв`язку з чим зазначений факт має бути визнаний у судовому порядку, суд оцінює критично, оскільки ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, місцем проживання якої з 01 серпня 2014 року визначено смт Близнюки Харківської області. Між тим, відповідно до свідоцтва про смерть місцем смерті ОСОБА_2 є м. Зоринськ Перевальського району Луганської області.
Акти про фактичне проживання з померлим на час його смерті та довідка від 02 грудня 2019 року, які видані виконавчим комітетом Зорінської міської ради так званої Луганської народної республіки не є належними доказами щодо підтвердження сумісного проживання з ОСОБА_2 , виходячи з такого.
Відповідно до частини першої-третьої статті 9 Закону України № 1207-VII від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 23 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повне судове рішення складено 06 квітня 2021 року.
Головуючий                                                         А.В. Котелевець
Судді                                                                 І.В. Бурлака
                                                                       О.М. Хорошевський