Справа № 144/811/18
Провадження № 22-ц/801/303/2021
Категорія: 48
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року	Справа № 144/811/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 24 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго» в особі Структурної одиниці «Теплицькі електричні мережі» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих електропостачальнику внаслідок порушення споживачем Правил користування електричною енергією,
Рішення ухвалив суддя Герман О. С.
Рішення ухвалено у смт Теплику Вінницької області
Повний текст судового рішення складено 24 вересня 2020 року,
Встановив:
В липні 2018 року ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Теплицькі електричні мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих енергопостачальнику внаслідок порушення споживачем Правил користування електричною енергією, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір про постачання електричної енергії № 251650011 за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого постачальник постачає електричну енергію споживачеві, а споживач зобов`язаний оплачувати вартість спожитої електричної енергії.
Приладом обліку у відповідача фіксувалось споживання електроенергії, проте оплата за споживання не надходила, у зв`язку з чим станом на червень 2018 року утворилась заборгованість в сумі 4729,24 грн. У зв`язку із наявністю заборгованості 01 червня 2017 року споживача було відключено від електричної мережі.
21 листопада 2017 року Теплицьким районним судом Вінницької області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Теплицькі електричні мережі» заборгованості за спожиту електроенергію, проте за заявою відповідача цей судовий наказ було скасовано судом та роз`яснено заявникові право на звернення із заявленими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.
У зв`язку з цим позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиту електроенергію в сумі 4729,24 грн. та сплачений судовий збір в сумі 1762,00 грн.
Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 24 вересня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Теплицькі електричні мережі» борг за спожиту електроенергію в сумі 4729,24 грн. та судовий збір в сумі 1762,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, пославшись на те, що суддя Герман О. С. не мав права приймати участь у справі, так як він вже видавав судовий наказ, який було в подальшому скасовано; заборгованість на час підписання договору із позивачем вже існувала і це борг попереднього власника квартири; рішення суду ухвалено без урахування строку позовної давності, який закінчився ще в квітні 2020 року.
Позивач АТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Гайсинські електричні мережі», до складу якого згідно Положення про СО «Гайсинські електричні мережі» АТ «Вінницяобленерго», затвердженого рішенням Наглядової ради АТ «Вінницяобленерго», протокол № 15/12/2020 від 15 грудня 2020 року, входить Теплицька дільниця, подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, пославшись на те, що скарга є необґрунтованою та недоведеною. Зазначив про безпідставність доводів апеляційної скарги в тому, що суддя Герман О. С. не мав права приймати участь у справі, оскільки суддю для розгляду справи було визначено відповідно до приписів ч. 3 ст. 14 ЦПК України і відповідач не заявляв відвід судді. Також зазначив, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки борг відповідача виник за період з жовтня 2016 року до червня 2018 року і до суду він звернувся в межах встановленого законом строку позовної давності.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 2015 року проживає без реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними довідками виконавчого комітету Соболівської сільської ради Теплицького району Вінницької області № 865 від 02 липня 2018 року та № 779 від 20 серпня 2020 року (а. с. 20, 50).
25 квітня 2017 року між ПАТ «Вінницяобленерго» в особі директора СО «Теплицькі електричні мережі» та ОСОБА_1 укладено договір № 251650011 про користування електричною енергією, за умовами якого енергопостачальник зобов`язався постачати споживачеві електричну енергію у необхідних йому обсягах за адресою: АДРЕСА_1 , а споживач зобов`язався оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором (а. с. 11-12).
На ім`я відповідача відкрито особовий рахунок за № НОМЕР_1 (а. с. 14).
Згідно довідки про споживання за період з жовтня 2016 року до червня 2018 включно за особовим рахунком № НОМЕР_1 , власником за яким є ОСОБА_1 , станом на 21 червня 2018 року склалася заборгованість у розмірі 4729,24 грн. (а. с. 15-16).
Також по справі встановлено, що 21 листопада 2017 року за заявою ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Теплицькі електричні мережі» Теплицьким районним судом було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 боргу за спожиту електроенергію в сумі 4737,25 грн. та 800 грн. судового збору (справа № 144/1438/17). 
Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 31 травня 2018 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу задоволено, зазначений судовий наказ від 21 листопада 2017 року у справі № 144/1438/17 скасовано та роз`яснено стягувачу ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Теплицькі електричні мережі» право звернення з заявленими до боржника ОСОБА_1 вимогами в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 10). 
01 червня 2017 року ОСОБА_1 припинено постачання електричної енергії у зв`язку із наявною заборгованістю за спожиту електроенергію в сумі 4736,25 грн. (а. с. 21).
29 червня 2017 року позивач направив на адресу відповідача претензію (вих. № ЮР-29-06-2017) про погашення заборгованості по оплаті за постачання електричної енергії в сумі 4737,25 грн. протягом 30-ти календарних днів з дня отримання претензії (а. с. 18). Зазначену претензію відповідач ОСОБА_1 отримав 05 липня 2017 року (а. с. 19), проте заборгованість у повному обсязі не погасив.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення споживача від оплати за спожиту електроенергію і відповідач, заперечуючи проти позову, не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростували позовні вимоги і в ході розгляду справи таких доказів не здобуто.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.
Статтею 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання електричними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання (ч. 1). До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 2). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами (ч. 3).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
На час виникнення спірних правовідносин відносини між побутовими споживачами та енергопостачальниками регулювались Правилами користування електричною енергією для населення (далі за текстом – ПКЕЕН), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357.
Згідно з пунктом 3 ПКЕЕН, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Договір про користування електричною енергією вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не заявила про розірвання договору або про внесення до нього змін.
Пунктами 42, 48 цих Правил передбачено, що побутовий споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Побутовий споживач несе відповідальність згідно із законодавством за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію.
Згідно з пунктом 19 ПКЕЕН розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показів засобів обліку.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиту електроенергію в сумі 4729,24 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що заборгованість на час підписання договору із позивачем вже існувала і це борг попереднього власника квартири, не заслуговують на увагу та спростовуються таким.
Зі змісту договору № 251650011 про користування електричною енергією від 25 квітня 2017 року, підписаного сторонами, слідує, що заборгованість станом на 25 квітня 2017 року становить 4660 грн. 
Матеріали справи не містять жодних доказів того, що заборгованість за споживання електричної енергії в сумі 4660 грн., яка склалася на момент підписання відповідачем договору № 251650011 про користування електричною енергією від 25 квітня 2017 року, виникла у зв`язку із споживанням електричної енергії не відповідачем, а іншою особою, а тому у відповідача не виникло обов`язку щодо погашення такої заборгованості. Такі обставини не відображені і у зазначеному договорі, а згідно з пунктом 18 договору сторони передбачили, що у разі заборгованості, що існує на час укладення договору, сторони погоджують графік її погашення за умови обов`язкової оплати поточних платежів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Частиною сьомою статті 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати до суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву зазначав про те, що на час підписання договору від 25 квітня 2017 року заборгованість дійсно існувала, але це заборгованість попереднього власника квартири, яку він не визнає та не буде сплачувати (а. с. 41, 46). Проте відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень, а саме: доказів того, з якого часу він проживає у квартирі АДРЕСА_2 і доказів того, що зазначена у договорі № 251650011 про користування електричною енергією від 25 квітня 2017 року заборгованість виникла не з його вини. 
Натомість із довідки № 779, виданої 20 серпня 2020 року виконавчим комітетом Соболівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, слідує, що ОСОБА_1 дійсно проживає у АДРЕСА_1 із 2015 року (а. с. 50).
Відповідач підписав договір № 251650011 про користування електричною енергією від 25 квітня 2017 року, у якому було зазначено розмір заборгованості за спожиту електроенергію станом на день укладення договору і передбачено порядок сплати такої заборгованості споживачем.
Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про незастосування судом строку позовної давності, який за твердженням відповідача закінчився ще в квітні 2020 року. 
Згідно положень ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).
За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5). 
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Із довідки про споживання за період з жовтня 2016 року до червня 2018 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 слідує, що заборгованість відповідача за споживання електроенергії виникла за період з жовтня 2016 року до 21 червня 2018 року; останній платіж здійснено відповідачем 21 червня 2018 року в сумі 1,01 грн.; з позовом до суду позивач звернувся 10 липня 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суддя Герман О. С. не мав права приймати участь у справі, так як він вже видавав судовий наказ, який було в подальшому скасовано, то із матеріалів справи вбачається, що суддю для розгляду цієї справи визначено у відповідності до ст. 33 ЦПК України та розділу 8 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (зі змінами та доповненнями), шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Теплицького районного суду Вінницької області (а. с. 32).
Згідно з частиною першою статті 37 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі.
Апеляційним судом не встановлено підстав, що унеможливлювали розгляд цієї справи суддею Германом О. С., які є обов`язковими підставами для самовідводу судді відповідно до положень ст. 36, 37, 39 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_1 , у разі наявності сумнівів у неупередженості та об`єктивності судді, користуючись своїми правами, передбаченими ст. 39, 43 ЦПК України, заяви про відвід судді Германа О. С. від розгляду цієї справи до суду першої інстанції не подавав.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 24 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин