ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" травня 2021 р.                                                                  Справа №914/2914/20
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді:                                                                      Плотніцького Б.Д.,
Суддів:                                                                                                    Кордюк Г.Т., 
                                                                                          Кравчук Н.М.,
секретар судового засідання Карнидал Л.Ю.,
за участю представників сторін:
від позивача: Орел С.С.
від відповідача: не з`явився
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” № 39/5-2201-21 від 22.03.2021 (вх. № 01-05/1184/21 від 06.04.2021)
на рішення Господарського суду Львівської області від  03.03.2021 (повний текст рішення складено 15.03.2021) 
у справі № 914/2914/20 (суддя О.З. Галамай)
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
до відповідача: Державного комунального підприємства "Дрогобичтеплоенерго" Дрогобицької міської ради, м. Дрогобич
про стягнення 1 721  119, 24 грн,
                                                            ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного комунального підприємства "Дрогобичтеплоенерго" Дрогобицької міської ради  на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1 476 543, 31 грн основної заборгованості, 91 837, 48 грн пені, 66  776, 60 грн 3% річних, 24 736, 86 грн інфляційних втрат та 25 816, 79 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням у частині відмови щодо стягненні пені, відповідач оскаржив таке в апеляційному порядку.
У апеляційній скарзі апелянт вказав, що судом не взято до уваги ступінь виконання зобов`язання відповідачем, який складає 90,5% від вартості поставленого газу. Відтак, на думку апелянта, має місце низький ступінь виконання зобов`язань відповідачем та значне прострочення у виконанні цього зобов`язання. Отже, апелянт стверджує, що судом було неправомірно зменшено стягнення пені на 40%. 
Відзивів на дану апеляційну скаргу не надходило. 
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні 61  224, 99 грн., апеляційну скаргу задоволити. 
Відповідач не забезпечив явку уповноважених представників в судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про час та дату. 
Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а в  задоволенні апеляційної скарги відмовити.
09 жовтня 2018 року ПАТ “НАК Нафтогаз України” (постачальник) та Комунальне підприємство “Дрогобичтеплоенерго” Дрогобицької міської ради (споживач) уклали договір №6544/18-БО-21 постачання природного газу, відповідно до п.1.1 якого (в редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018) постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.
Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п. 1.2 договору).
Пунктом 2.1 договору, з урахування додаткової угоди № 5 від 20.03.2019, сторони встановили, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2019 року (включно) замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 2 170 тис. куб. метрів. Додатковою угодою № 7 від 23.04.2019 внесено зміни в обсяг природного газу за квітень 2019 року.
Приймання - передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання    – передачі (п. 3.7 договору, у редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018 – п. 3.8 договору).
Відповідно до п. 6.1 договору (у редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018 – п. 5.1 договору) остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
За умовами п. 8.2 договору (у редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018 – п. 7.2 договору) у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15, 3%, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 
Відповідно до п. 11.1 в редакції додаткової угоди № 4 від 29.11.2018  договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині постачання природного газу до 30 квітня 2019 року (включно), а в частині проведення розрахунків -  до їх повного здійснення.
На виконання умов договору позивач передав відповідачу за період з жовтня 2018 року по квітень 2019 року природний газ на загальну суму 15   667 690, 73 грн, що підтверджено актами приймання - передачі природного газу від 31.10.2018 на суму 651 195, 88 грн; від 30.11.2018 на суму 2 323 740, 12 грн; від 31.12.2018 на суму 3 465 691, 46 грн; від 31.01.2019 на суму 4 092 637, 08 грн; від 28.02.2019 на суму 2 624 264, 27 грн; від 31.03.2019 на суму 2 179 220, 95 грн, від 30.04.2019 на суму 330 940, 97 грн.  
Акти підписані представниками двох сторін, їх підписи скріплені печатками юридичних осіб сторін договору.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснював розрахунки за отриманий газ з порушенням строків, встановлених договором. 
Розрахунок за газ, отриманий у жовтні 2018 року на суму 651 195, 88 грн проведено 03.12.2018.
Розрахунок за газ, отриманий у листопаді 2018 року на суму 2    323      740, 12 проведено 27.12.2018.
Розрахунок за газ, отриманий у грудні 2018 року на суму 3    465    691, 46 грн проведено 13.02.2019.
Розрахунок за газ, отриманий у січні 2019 року на суму 4    092    637, 08 грн проведено 25.03.2019.
Розрахунок за газ, отриманий у лютому 2019 року  на суму 2     624    264, 27 грн проведено 02.05.2019.
Розрахунок за газ, отриманий у березні 2019 року на суму 2    179    220, 95 грн проведено частково на суму 1    033 618, 61 грн, тобто неоплаченою залишилась сума в розмірі 1 145    602, 34 грн.
За поставлений у квітні 2019 року газ на суму 330 940, 97 грн відповідач оплати не здійснив.
Зазначені обставини не заперечуються обома сторонами та вірно встановлені судом першої інстанції.
За порушення строків здійснення остаточного розрахунку за газ (до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу) позивачем заявлені до стягнення на підставі договору та ч. 2    ст. 625 ЦК України    153      062, 47 грн пені, 66 776, 60 грн 3% річних та 24    736, 86 грн інфляційних втрат.
Згідно зі       ст. 655 ЦК України       за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1    статті 692 ЦК України    визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ч. 1    ст. 530 ЦК України    якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Матеріалами справи підтверджено, що на виконання договору купівлі-продажу природного газу №6544/18-БО-21 від 09.10.2018 позивач поставив відповідачу в період з жовтня 2018 року по квітень 2019 року природний газ на загальну суму, зазначену в актах – 15    667    690, 73 грн. За умовами договору відповідач мав повністю оплатити отриманий в кожному місяці газ до 25-го числа (включно) наступного місяця, проте, остаточні розрахунки за жовтень 2018 року – лютий 2019 року були проведені відповідачем з порушенням встановлених строків, а за поставлений газ по акту за березень 2019 року відповідачем проведено часткову оплату на суму 1 033    618, 61 грн. Тобто неоплаченою залишилась заборгованість на суму 1 145    602, 34 грн. Щодо акту за квітень 2019 року на суму 330    940, 97 грн, то по такому матеріали справи проплат не містять. Загалом заборгованість складає 1 476 543,31 грн.
В силу    ст. 610 ЦК України    порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 2      ст. 612 ЦК України      боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Правові наслідки порушення зобов`язання, визначені    ст. 611 ЦК України, якою передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
За порушення строків оплати газу договором передбачено сплату пені в розмірі 15,3%, однак така не повинна перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Відповідно до ч. 2    ст. 625 ЦК України    боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що розрахунки за поставлений газ здійснювались власними коштами.
Враховуючи відсутність доказів оплати поставленого природного газу на суму 1  476  543, 31 грн, судом першої інстанції правомірно задоволено дану позовну вимогу.
Перевіривши розрахунок позивача пені, 3% річних та інфляційних втрат, судами встановлено, що такий є арифметично правильним, нарахування проведені із правильно визначеним початком виникнення прострочення, за кожен місяць окремо, пеня нарахована в межах 6-місячного строку, визначеного ч. 6      ст. 232 ГК України.
Отже підставно стягнуто з відповідача 1    476       543, 31 грн основної заборгованості, 153  062, 47 грн пені, 66    776, 60 грн 3% річних та 24    736, 86 грн інфляційних втрат.
Поряд з цим, відповідачем заявлено клопотання про зменшення пені на 50%.
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України). 
Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Суд першої інстанції врахував, що відповідно до умов договору №6544/18-БО-21 від 09.10.2018 відповідач отримував природний газ від позивача виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами. Одними з причин виникнення заборгованості відповідача перед позивачем за природний газ стала відсутність своєчасного фінансування в тарифах, несвоєчасне фінансування бюджетних установ, які є споживачами Державного комунального підприємства “Дрогобичтеплоенерго” Дрогобицької міської ради, а також ненадходження оплати від населення. 
З долучених відповідачем до матеріалів справи довідок щодо кредиторської та дебіторської заборгованості станом на 01.01.2021 вбачається, що кредиторська заборгованість відповідача за отримані товари складає 49      641, 3 тис грн, з якої заборгованість перед позивачем становить 45     149, 7 тис. грн (у тому числі штрафи, пені, інфляційні втрати). Також відповідачем долучено довідку про стан претензійно-позовної роботи станом на 01.01.2021, у якій зазначено, що органом виконання судових рішень відкрито 125 проваджень на суму 2      597, 3 тис. грн про стягнення боргу з фізичних осіб та 6 проваджень на суму 1      043, 7 тис. грн про стягнення боргу з юридичних осіб; у 2020 році на виконання подано 43 судових накази про стягнення боргу за теплопостачання із урахуванням інфляційних втрат та 3% річних на суму 995, 4 тис. грн. В довідці про стан дебіторської заборгованості станом на 01.01.2021 відображено, що найбільша дебіторська заборгованість є у населення – 14    588, 3 тис. грн, а також державного бюджету – 463, 3 тис. грн, місцевого бюджету – 2, 3 тис. грн, інших споживачів – 569, 2 тис грн, загалом на 15    623, 1 тис грн.
Також суд першої інстанції взяв до уваги, що позивач використав передбачені законодавством і договором засоби компенсації матеріальних втрат та забезпечення виконання зобов`язання боржником, яке відноситься до об`єктів життєзабезпечення та стратегічного призначення та є збитковим підприємством. 
Стягнення з боржника штрафних санкцій спрямоване на дотримання договірної дисципліни і має компенсаційний характер, проте не є і не може бути джерелом збагачення кредитора. Сплата надмірно великих штрафних санкцій зачіпатиме не лише майнові інтереси відповідача, а й інші інтереси, зокрема, можливість вчасного та якісного надання послуг населенню.
Крім того, діяльність позивача та відповідача провадиться на принципі забезпечення захисту    прав та    інтересів    споживачів. У відносинах між сторонами відповідач є споживачем природного газу, а у відносинах з населенням – надавачем послуг з постачання теплової енергії.  
Тому,      при здійсненні права на зменшення розміру пені, суд повинен враховувати не лише майнові, але й інші інтереси сторін спору, керуючись у тому числі засадами справедливості, добросовісності та розумності. 
Беручи до уваги наведене вище, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, враховуючи фінансовий стан обох сторін, причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати та його ступінь вини, заявлення до стягнення крім пені також 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення заявленого відповідачем клопотання та зменшення розміру пені на 40 %.
Твердження апелянта, що судом не враховано ступінь виконання зобов`язання, є безпідставними, з матеріалів справи вбачається, що судом було взято до уваги всі обставини справи, зокрема, і виконання відповідачем свого зобов`язання на 90,5%. 
Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Згідно з ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Поряд з цим, за змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах “Трофимчук проти України”, “Серявін та інші проти України” обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.
Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України,  покладаються на апелянта.
керуючись ст.ст. 86, 255, 269, 275, 276, 282 ГПК України,  Західний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” № 39/5-2201-21 від 22.03.2021  залишити без  задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 у справі №914/2914/20 залишити без змін.
3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4.          Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 18.05.2021.

Головуючий -суддя                                                            Плотніцький Б.Д.

Суддя                                                                                Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                Кравчук Н.М.