Постанова
Іменем  України      
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 712/4380/20
 
провадження № 61-1865 св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси                   від 11 серпня 2020 року у складі судді Троян Т. Є. та постанову Черкаського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Вініченка Б. Б., Новікова О. М.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.
Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2008 року.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 , яка є її племінницею, залишилась без житла, вона надала згоду останній на тимчасове поживання у вищевказаній квартирі та на реєстрацію у ній, оскільки ОСОБА_2 втратила право на житло при поділі майна подружжя. 
Вона проживає у с. Балаклеї Смілянського району Черкаської області,             але через стан здоров`я та скрутне матеріальне становище має намір переїхати до зазначеної квартири, тому неодноразово зверталась                                 до ОСОБА_2 з вимогою про звільнення квартири та зняття з реєстрації, проте остання у добровільному порядку відмовлялась звільнити квартиру та взагалі перестала впускати її до власного житла. 
23 січня 2020 року вона особисто, у присутності свідків, звернулась                        до ОСОБА_2 з попередженням про звільнення квартири, від підписання якого ОСОБА_2 відмовилась та повідомила про те, що продала належний                 її матері будинок АДРЕСА_2 , унаслідок чого її мати - ОСОБА_3 , яка є рідною сестрою позивачки, також проживає у спірній квартирі без реєстрації,                  чим перешкоджає їй у користуванні власністю.
Вона постійно лікується у Першій черкаській міській лікарні, все більше має потребу жити у своїй квартирі у м. Черкаси, на придбання якої витратила усі свої заощадження. Унаслідок протиправних дій відповідачів вона позбавлена права на володіння і користування своєю власністю. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди                    у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачів з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 серпня 2020 року              у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  ОСОБА_2 на законних підставах вселилась у спірну квартиру зі згоди позивачки,                        як власника майна, іншого житла вона не має. Оскільки сторони фактично не ведуть спільне господарство та не пов`язані спільним побутом, тому відповідачі фактично набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
ОСОБА_1 належними та допустимими доказами на підтвердження того, що самим фактом реєстрації та проживанням ОСОБА_2 та її матері                           ОСОБА_3 без реєстрації у спірній квартирі порушуються її права на вільне володіння користування чи розпорядження квартирою, оскільки сам факт наявності сервітуту у вказаних осіб не є порушенням прав позивачки згідно з положеннями частини п`ятої статті 403 ЦК України, відповідно до якої сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 грудня 2020 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 , проживаючи тривалий час у спірній квартирі, в яку вселилась та була зареєстрована на законних підставах, зі згоди власника майна, набула охоронюваного законом права на мирне користування майном у законний спосіб. У відповідачів відсутнє інше житло. Отже, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати             й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 712/4380/20                з Соснівського районного суду м. Черкаси. 
У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що  ОСОБА_1 , як власник спірної квартири, надала тимчасовий дозвіл на вселення та реєстрацію своєї племінниці - ОСОБА_2 , а саме на час, поки остання працює у м. Черкаси. Проте після виходу на пенсію ОСОБА_2 у добровільному порядку відмовляється звільнити квартиру. 
Відповідачі не є членами сім`ї позивачки, не ведуть з нею спільного господарства, а відповідно до умов усного договору користування ОСОБА_2 повинна звільнити квартиру та знятися з реєстрації, тому ОСОБА_1 має право вимагати від відповідачів усунення порушення її права володіння і користування спірною квартирою. Проживання відповідачів у спірній квартирі перешкоджає позивачці у розпорядженні нею, оскільки вона має намір переїхати у квартиру для постійного проживання, між сторонами склались неприязні стосунки.
ОСОБА_2 самовільно, без згоди позивачки, вселила у квартиру                 ОСОБА_3 , чим порушено права  ОСОБА_1 . Відповідачі умисно продали своє єдине житло, з метою постійного проживання у спірній квартирі. 
Доводи особи, яка подала відзив 
У квітні 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. У 2006 році ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з проханням надати документи для оформлення останньої директором фірм, якими керувала її дочка - ОСОБА_4 . 
У діяльності фірм дочки позивачки виникли проблеми з правоохоронними органами, у зв`язку з чим порушувалися кримінальні провадження, а ОСОБА_4 два роки перебувала у слідчому ізоляторі. 
У 2008 році у ОСОБА_2 погіршились відносини з чоловіком, унаслідок чого шлюб між ними було розірвано. Рішенням Соснівського районного суду                   м. Черкаси від 18 січня 2010 року у справі 2-542/10 ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування квартирою, в якій вона проживала разом з колишнім чоловіком. Позивачка та її дочка запропонували ОСОБА_2 придбати для неї квартиру, право власності на яку остання попросила оформити за тіткою - ОСОБА_1 , так як у неї тривали судові спори з чоловіком. Спірну квартиру було придбано за кошти фірми, в якій ОСОБА_2 була формально оформлена директором, і за яку вона розрахувалася з позивачкою, оскільки нарахована їй заробітна плата фактично не виплачувалась, а йшла на повернення боргу за квартиру. ОСОБА_1 не мала наміру проживати у спірній квартирі, оскільки знала про те, що вона придбана з метою проживання        ОСОБА_2 
ОСОБА_2 було здійснено капітальний ремонт спірної квартири, за власні кошти, вона була зареєстрована у цій квартирі за згодою позивачки. Позивачка зареєстрована і постійно проживає у с. Балаклеї Смілянського району Черкаської області та має у своїй власності ще три квартири, офісне приміщення, житловий будинок та гараж. ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи загального захворювання безстроково. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка є рідною сестрою позивачки, виникла необхідність у продажу належного матері житлового будинку та переїзду ОСОБА_3 до спірної квартири, яка є їх єдиним житлом. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 - рідною сестрою останньої.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2008 року           ОСОБА_1 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 4).
ОСОБА_1 проживає і зареєстрована у АДРЕСА_3 (а.с. 9).
З 13 липня 2011 року у спірній квартирі проживає і зареєстрована ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою комунального підприємства «Соснівська служба утримання будинків» від 23 липня 2015 року, довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 01 листопада 2019 року (а.с. 50, 74). Також в спірній квартирі проживає, але не зареєстрована, ОСОБА_3 .
На підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2019 року ОСОБА_3 відчужила належний їй жилий будинок АДРЕСА_2 (а.с. 64-65).
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини               (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до статті 8 Конвенціїкожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ                     у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria). 
У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ                від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom). 
Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ                     у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).
Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2              статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У справі спір виник між позивачкою, яка є власником квартири, та відповідачами, які є її племінницею та рідною сестрою з приводу користування останніми вказаним житлом.
Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування              статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.
Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).
Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено           у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Отже, аналіз положень ЖК УРСР та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням.
Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. 
Права члена сім`ї, у тому числі і житлові, розглядаюся як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини. 
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування житлом відповідачем, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт  припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та відповідачем                   з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження                                      № 14-181 цс 18).
ОСОБА_3 , яка є рідною сестрою позивачки, та ОСОБА_2 , яка є племінницею позивачки, законно вселились у спірну квартиру, остання зареєстрована у ній, що підтверджується довідкою комунального підприємства «Соснівська служба утримання будинків» від 23 липня 2015 року (а.с. 50).
Таким чином, у цій справі питання про усунення перешкод позивачці у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності ОСОБА_1 та захистом права ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як на користування квартирою.
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).
Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 на законних підставах вселилась у спірну квартиру зі згоди позивачки, як власника майна.
Суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 належними                                і допустимими доказами не підтверджено факт того, що реєстрацією та проживанням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спірній квартирі, які іншого житла               не мають, порушуються права її на вільне володіння користування                             чи розпорядження квартирою, що є процесуальним обов`язком позивачки (статті 12, 81 ЦПК України). 
Таким чином, суди врахувавши вимоги про усунення перешкод ОСОБА_1              у користуванні квартирою шляхом позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3  права користування спірним житлом на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшли вірного висновку про те, що припинення права користування відповідачів спірним житлом не відповідає такій пропорційності, не передбачене законом і не є необхідним в демократичному суспільстві, оскільки кожній особі крім інших прав гарантується право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Вказані висновки судів спростовують доводи касаційної скарги у відповідній частині. 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення             статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom).
Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси ОСОБА_1 , як власника житла, не перевищують інтереси відповідачів, в яких не припинилися правові підстави користування чужим майном, що спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині.
Посилання касаційної скарги на те, що відповідачі умисно продали своє єдине житло, з метою постійного проживання у спірній квартирі, є безпідставними і належними та допустимими доказами не підтверджені. Такі посилання є припущенням, а згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 серпня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 24 грудня 2020 рокузалишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець