Постанова 
Іменем України
 
18 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 725/3818/19
провадження № 61-11831св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,                             Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом),
відповідач -  ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 червня 2020 року у складі колегії суддів: Владичан А. І., Перепелюк І. Б., Литвинюк І. М.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з відповідачем уклала шлюб 24 квітня             2015 року. Від спільного подружнього життя ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.
За період шлюбу ними за спільні кошти подружжя придбано наступне майно: земельну ділянку № 26 , площею 0,0607 га, що розташована в садівничому товаристві «Садівник» на вул. Балтійській м. Чернівці, кадастровий номер 73101363300:15:003:0129; садовий будинок з належними до нього спорудами, загальною площею 78,5 кв. м, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер 73101363300:15:003:0129.
Також, за час шлюбу подружжям придбано транспортний засіб (далі - ТЗ) марки «DAEWOO LANOS» державний номерний знак (далі - ДНЗ) НОМЕР_2 , який зареєстровано на ім`я позивача, але ТЗ завжди перебував у користуванні                             ОСОБА_2 .
Зазначила, що у період шлюбу сторонами за спільні грошові кошти проведено ремонтні роботи у двох квартирах, право власності на які ОСОБА_2 набув до укладення шлюбу. На здійснення ремонтних робіт та покращень у вказаних квартирах ними витрачено 15 000 доларів США, що, на її думку, необхідно враховувати при розподілі майна подружжя.
У добровільному поряду розподілити спільне майно подружжя відповідач відмовляється.
Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд поділити спільне майно подружжя:
-          визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0607 га, із цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в садівничому товаристві «Садівник», ділянка АДРЕСА_1 , кадастровий номер 73101363300:15:003:0129;
-          право власності на 1/2 частку садового будинку з належними до нього спорудами, загальною площею 78,5 кв. м, що розташований на вказаній земельній ділянці;
-          визнати автомобіль марки «DAEWOO LANOS» ДНЗ НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя та розділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_2 право власності на вказаний легковий автомобіль та сплатити відповідачу ОСОБА_1 компенсацію за частку автомобіля, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у розмірі вартості 1/2 частки зазначеного автомобіля, що становить 39 500 грн.
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 виклав аналогічні обставини щодо перебування у шлюбі із ОСОБА_1 та придбаного ними у період шлюбу майна. Однак, не підтвердив обставин щодо проведення ремонтних робіт та покращень у належних йому на праві власності двох квартирах за рахунок коштів подружжя на суму 15 000 доларів США.
Таким чином, ОСОБА_2 просив визнати спільною сумісною власністю подружжя майно: земельну ділянку, площею 0,0607 га, із цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 73101363300:15:003:0129; садовий будинок з належними до нього спорудами, загальною площею 78,5 кв. м, що розташований на вказаній земельній ділянці; легковий автомобіль, сірого кольору, марки «DAEWOO LANOS» ДНЗ НОМЕР_2 , та поділити це майно, наступним чином: визнати за ним право власності на:
-          1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0607 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 73101363300:15:003:0129; 
-          1/2 частку садового будинку з належними до нього спорудами, загальною площею 78,5 кв. м, розташованого на спірній земельній ділянці; 
-          1/2 частку легкового автомобіля, сірого кольору, марки «DAEWOO LANOS» ДНЗ НОМЕР_2 . Право спільної сумісної власності на зазначене майно просив припинити.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.Визнано спільною сумісною власністю подружжя набуте під час шлюбу майно, а саме: земельну ділянку, площею 0,0607 га, із цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в садівничому товаристві «Садівник», ділянка АДРЕСА_1 , кадастровий номер 73101363300:15:003:0129; садовий будинок з належними до нього спорудами, загальною площею 78,5 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці кадастровий номер 73101363300:15:003:0129; ТЗ марки «DAEWOO LANOS» ДНЗ НОМЕР_2 .
Визнано за ОСОБА_1 , право приватної власності на: 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0607 га, із цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в садівничому товаристві «Садівник», ділянка АДРЕСА_1 , кадастровий номер 73101363300:15:003:0129;                       1/2 частку садового будинку з належними до нього спорудами, загальною площею 78,5 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці кадастровий номер 73101363300:15:003:0129; 1/2 частку у праві власності на ТЗ марки «DAEWOO LANOS» ДНЗ НОМЕР_2 .
Визнано за ОСОБА_2 , право приватної власності на: 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0607 га, із цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в садівничому товаристві «Садівник», ділянка АДРЕСА_1 , кадастровий номер 73101363300:15:003:0129;                        1/2 частку садового будинку з належними до нього спорудами, загальною площею 78,5 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці кадастровий номер 73101363300:15:003:0129; 1/2 частку у праві власності на ТЗ марки «DAEWOO LANOS» ДНЗ НОМЕР_2 .
Право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинено.                                   У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.
Таким чином, зазначене вище майно було набуто сторонами у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.
Проте, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поділу майна грошових коштів на покращення житлової площі у квартирах в розмірі 15 000 доларів США є необґрунтованими, оскільки будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин, зокрема: доказів придбання будівельних матеріалів, необхідних для проведення ремонтних робіт, їх вартості, суду надано не було. Отже, істотне збільшення вартості нерухомого майна не було доведено позивачем, оскільки його порівняльної вартості на момент набуття у власності та після проведених ремонтних робіт належними та допустимими доказами суду підтверджено не було.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації за частку автомобіля, який є об`єктом спільної сумісної власності, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України лише за умови попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, проте позивачем кошти внесені не були, у зв`язку з чим вказана вимога є необґрунтованою.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 10 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 березня 2020 року в частині поділу ТЗ марки «DAEWOO LANOS» ДНЗ НОМЕР_2 , та відмови у виплаті ОСОБА_1 компенсації                                      за 1/2 частку вартості автомобіля, скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано автомобіль марки «DAEWOO LANOS»                                       ДНЗ НОМЕР_2 , 2004 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , зареєстрований 12 травня 2016 року згідно договору купівлі-продажу від 12 травня 2016 року № 2329/487341/2016, спільним майном подружжя. В порядку поділу майна подружжя, виділено у власність ОСОБА_2 автомобіль марки «DAEWOO LANOS» ДНЗ НОМЕР_2 , 2004 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , зареєстрований                              12 травня 2016 року згідно договору купівлі-продажу від 12 травня 2016 року                       № 2329/487341/2016.
В порядку поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок поділу майна грошову компенсацію на 1/2 частку вартості автомобіля марки «DAEWOO LANOS» ДНЗ НОМЕР_2 , 2004 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , зареєстрований 12 травня                     2016 року згідно договору купівлі-продажу від 12 травня 2016 року                                                 № 2329/487341/2016 у розмірі 39 500 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що звертаючись до суду з позовом                       ОСОБА_1 погоджувалася на грошову компенсацію вартості своєї частки автомобіля, і як наслідок припинення її права власності на спірне майно, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні цієї вимоги, оскільки в даному випадку внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми не має місця, так як позивач не просила присудити грошову компенсацію за автомобіль другому з подружжя ОСОБА_2 , а просила залишити ТЗ у користуванні відповідача, та погоджувалась на грошову компенсацію вартості частки, замість визнання ідеальних часток за собою.
Разом з тим, в апеляційній скарзі містяться вимоги про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в поділі майна грошових коштів на покращення житлової площі у квартирах у розмірі 15 000 доларів США, однак жодних доводів чи аргументів на спростування такого висновку суду позивачем не надано, тому вказані вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2020 року до Верховного Суду,  ОСОБА_2 через адвоката Мандзюка В. Б., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 495/2522/16-ц,                      від 15 січня 2020 року у справі № 756/16455/16-ц.
Позивач не посилалась на застосування статті 364 ЦК України та є обставини, які свідчать про неможливість застосування статті 364 ЦК України, а саме, що: частка відповідача у спірному майні становить 1/2 та не є незначною; позивач є титульним власником і ніхто не забороняє ОСОБА_1 користуватися спірним автомобілем; відповідач немає можливості оплатити 1/2 частку спірного майна, оскільки не працює, а тому це порушує інтереси відповідача.
Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну  скаргу
У вересні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив від                         ОСОБА_1 , у якому вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції встановлено, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 погоджувалася на грошову компенсацію вартості своєї частки автомобіля, і як наслідок припинення її права власності на спірне майно, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні цієї вимоги, оскільки в даному випадку внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми не має місця, так як позивач не просила присудити грошову компенсацію за автомобіль другому з подружжя ОСОБА_2 , а просила залишити транспортний засіб у користуванні відповідача, та погоджується на грошову компенсацію вартості частки, замість визнання ідеальних часток за собою. Апеляційний суд правильно зазначив, що згода на компенсацію повинна бути у того з співвласників, кому присуджується компенсація, а не у того, хто повинен її відшкодувати. Крім того, суд апеляційної інстанції належно оцінив те, що відповідачем не надано жодного доказу з приводу того, що він неспроможний виплатити позивачу компенсацію в рахунок частки у спільному майні і це становитиме для нього надмірний тягар.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що сторони з 24 квітня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
У період перебування сторін у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син                ОСОБА_3 .
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 1 500,00 грн щомісячно, починаючи з 23 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Таким чином, шлюбні відносини між сторонами припинено, проте у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя.
Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21 травня             2018 року договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 травня 2017 року, ОСОБА_2 набув право приватної власності на земельну ділянку, площею                    0,0607 га, яка розташована в м. Чернівці на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 731013630:15:003:0129.
29 травня 2017 року, на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі від 29 травня 2017 року № 2766 ОСОБА_2 набув у власність садовий будинок з належними до нього спорудами, який знаходиться на території АДРЕСА_1. На земельній ділянці розташовані: садовий будинок літери «А», загальною площею 78,5 кв. м; колодязь І, огорожа 1-3.
Також, під час шлюбу на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано ТЗ марки «DAEWOO LANOS» ДНЗ НОМЕР_2 .
Крім того, судами встановлено, що ОСОБА_2 належать на праві особистої власності квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 . Зазначені об`єкти нерухомості були набуті відповідачем у власність до укладення шлюбу з відповідачем та є його особистою приватною власністю.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Постанова Чернівецького апеляційного суду від 10 червня 2020 року переглядається Верховним Судом в межах доводів касаційної скарги, тобто тільки в частині поділу майна, а саме: легкового автомобіля марки «DAEWOO LANOS» ДНЗ НОМЕР_2 .
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
За пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої  матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).
Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня            2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі                                   № 404/1515/16-ц.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду                                 від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18), від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19). 
Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
ОСОБА_1 просила суд провести поділ спільного майна подружжя, в тому числі і на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя.
Суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені обставини справи та встановивши, що позивач бажає одержати грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні та припинити своє право спільної власності, спірний автомобіль перебуває у користуванні відповідача, є неподільною річчю, позивачем, як іншим з подружжя, не використовується, дійшов правильного висновку про поділ транспортного засобу, який є спільним майном подружжя, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача вартості належної їй                          1/2 частки спірного автомобіля.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не посилалась на застосування статті 364 ЦК України та є обставини, які свідчать про неможливість застосування статті 364 ЦК України є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи (а. с. 120), а саме в новій редакції позовної заяви ОСОБА_1 , посилаючись на частину другу статті 364 ЦК України зазначала, що вона фактично позбавлена права користування автомобілем, який є неподільною річчю, у зв`язку з проживанням сторін в різних містах. Отже, позивач обрала належний спосіб захисту оспорюваного права.
Посилання в касаційній скарзі на те, що відповідач немає можливості оплатити 1/2 частку спірного майна, оскільки він не працює, а тому це порушує інтереси відповідача є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять відомостей, що виплата ОСОБА_1 компенсації за 1/2 частку спільного автомобіля подружжя становитиме надмірний тягар для відповідача.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 495/2522/16-ц колегія суддів не приймає до уваги з огляду на те, що фактичні обставини в цих справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається. Разом з тим, заявник посилається на постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі                 № 756/16455/16-ц, проте 15 січня 2020 року у вказаній справі була ухвалена лише постанова апеляційного суду, Верховний Суд прийняв постанову лише 12 квітня 2021 року у справі № 756/16455/16-ц, однак також не висловлював правову позицію щодо грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності, тому такі посилання заявника не заслуговують на увагу.
Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Ігнатенко

 
С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук