ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2021 року                                                                                      Справа № 903/601/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Василишин А.Р. 

секретар судового засідання Гладка Л.А. 
за участю представників сторін:
прокурора: Манжаюк Д.Л.
позивача 1: Ковальчук О.В.
позивача 2:  не з`явився
відповідача 1: Якименко З.С.
відповідача 2: не з`явився  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення господарського суду Волинської області від 13.01.2021 р. у справі №903/601/20, ухвалене суддею Костюк С. В., повний текст рішення складено 21.01.2021 р. 
за позовом Заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі позивачів:
1) Головного управління Держгеокадастру  у Волинській області
2) Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України  
до відповідачів: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю “Спектрум Агро”
                         2) Державного підприємства “ГрінЕнерго” 
про визнання недійсним інвестиційного договору

          Заступник прокурора Волинської області звернувся до Господарського суду  Волинської області з позовом в інтересах держави в особі позивачів: Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та просить визнати недійсним інвестиційний договір №19/02-01/а укладений 20.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Спектрум Агро” та Державним підприємством “ГрінЕнерго”. 
          Рішенням Господарського суду Волинської області від 13 січня 2021 року у справі №903/601/20 в позові відмовлено повністю. 
          Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Перший заступник керівника Волинської обласної прокуратури звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 13.01.2021 за позовом заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до державного підприємства «ГрінЕнерго» та ТзОВ «Спектрум Агро» про визнання недійсним інвестиційного договору від 20.04.2019 №19/02-01 та прийняти нове рішення, яким зазначений позов задовольнити. 
          Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 р., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Волинської області від 13.01.2021 р. у справі №903/601/20 та призначено справу до розгляду.
          На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Головного управління Держгеокадастру  у Волинській області  надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Разом з тим, представник повідомив, що зареєстрований з використанням електронного цифрового підпису та просить суд використати систему відеоконференцзв`язку "EasyCon".
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 р. клопотання Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (в особі представника Хитрик Н.В.) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі №903/601/20 - задоволено.
22.03.2021 р. на адресу апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю “Спектрум Агро” надійшла заява про участь в судовому засіданні   в режимі відеоконференції. Просить визначити Нововолинський міський суд Волинської області   відповідальним   за проведення відеоконференції   під час проведення судових засідань по даній справі.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2021 р. клопотання   Товариства з обмеженою відповідальністю “Спектрум Агро” про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №903/601/20  – задоволено. Доручено забезпечити проведення відеоконференції Нововолинському міському суду Волинської області (Волинська обл., м. Нововолинськ, вул. Гагаріна, буд. 14.).
05.04.2021 р. на адресу апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю “Спектрум Агро” надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить поновити строк для подання відзиву, залишити без змін рішення Господарського суду Волинської області від 13.01.2021 р. по справі №903/601/20, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Колегія суддів вказує, що відповідно до ч.1 ст.119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відтак, ст.119 ГПК України не передбачено конкретного переліку обставин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.
Питання про поважність причин пропуску процесуального строку в розумінні статті 86 ГПК України вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У своєму відзиві, Товариство з обмеженою відповідальністю “Спектрум Агро” обґрунтувало, що у зв`язку із тим, що текст апеляційної скарги отримано лише 1 квітня 2021 року на електронну  пошту адвоката від прокурора, відтак відповідач 1 пропустив строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.  
З огляду на викладене, колегія суддів зазначені обставини оцінює як достатні, а поновлення строку для надання відзиву - підставне.
У судовому засіданні прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та надав додаткові пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення Господарського суду Волинської області від 13.01.2021 р. прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 13.01.2021 року по справі №903/601/20 та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник Головного управління Держгеокадастру  у Волинській області підтримав доводи прокурора та надав додаткові пояснення по суті спору.  
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю “Спектрум Агро” в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважає що рішення Господарського суду   Волинської області прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Представники Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України  та Державного підприємства “ГрінЕнерго” у судове засідання не прибули та не реалізували процесуальне право на участь в судовому засіданні апеляційної інстанції, причин неявки суду не повідомили. При цьому колегія суддів звертає увагу сторін на те, що в даному випадку враховується правова позиція Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відтак, колегія суддів визначилась про можливість розгляду скарги в даному судовому засіданні.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд 

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 13.01.2021 р. у справі №903/601/20 відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що пункти інвестиційного договору, на зміст яких посилається прокурор, не суперечать  нормам Земельного кодексу України, вимогам статей 395, 407, 408 Цивільного кодексу України. Підписання інвестиційного договору не призвело до втрати державним підприємством права користування земельними ділянками, земельна ділянка продовжує перебувати у державній власності, а тому укладений договір не може бути кваліфікований як удаваний і правові підстави для визнання договору недійсним за ч.1 ст. 203 ЦК України відсутні.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення щодо них інших учасників справи. 
Мотивуючи апеляційну скаргу,  прокурор зазначає, що зі змісту договору  вбачається, що ДП «ГрінЕнерго» фактично передало ТзОВ «Спектрум Агро» у користування земельні ділянки, що перебувають у постійному користуванні державного підприємства та належать на праві власності державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, та втратило можливість самостійно користуватись цими землями. Відтак доводи суду з приводу того, що підписання вказаного інвестиційного договору не призводить до втрати права користування земельними ділянками, не відповідають обставинам справи.
Також прокурор акцентує увагу на тому, що з аналізу умов Договору вбачається, що окремі його пункти (1.2, 1.3, 1.4, 2.1, 2.2.1, 4.1.1, 4.2.3, 5.1.6, 6.4, 7.1, 8.1, 9.1, 9.2, 11.1, 14.2) свідчать про удаваність даного правочину та наявність ознак договору емфітевзису та оренди землі, що суперечить вимогам ст. 92, 95, 102-1 Земельного кодексу України та є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.
Зокрема, частиною 1 ст. 408 Цивільного кодексу України визначено строк дії договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб для земельних ділянок державної або комунальної власності, який не може перевищувати 50 років.
Строк дії спірного Договору встановлено п.11.1 та складає 49 років, що відповідає вимогам вищезазначеної норми. 
Статтею 409 цього ж Кодексу передбачені права та обов`язки власника земельної ділянки серед яких право вимагати від землекористувача використання земельної ділянки за призначенням, встановленим у договорі; право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором, а також обов`язок не перешкоджати землекористувачеві у здійсненні його прав. 
Вказані права передбачені у п. 5.1.6, 5.2.1, 5.2.4, 5.2.5, 8.4, 9.1, 9.2 Договору. 
Відповідно до ст. 410 ЦК України до прав та обов`язків землекористувача належать право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі, відповідно до договору; обов`язок вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом; ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації.
Положення п. 4, п. 9.1, п. 9.2 Договору відповідають вимогам встановленим зазначеною нормою ЦК України. 
Таким чином, умови зазначено інвестиційного договору містять істотні умови договору користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Також, спірний договір містить ознаки договору оренди землі.
Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди, строк дії  договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).
Ознаки договору оренди, в свою чергу випливають зі змісту договору, а саме: 1.2, 11.1, 9.1, 9.2 Договору.
Зокрема, п. 1.2 визначено об`єктом оренди земельні ділянки площею 5361,7207 га, що перебувають у постійному користуванні ДП «ГрінЕнерго», перелік яких міститься у Додатку 1 Договору.
Строк дії договору встановлено у п. 11.1 Договору до 31.12.2068.
Орендна плата та порядок розрахунків між сторонами містяться у п. 8.4, п. 9 Договору, згідно яких незалежно від фінансових результатів інвестиційної діяльності за рік по агропромисловому проекту з вирощування сільськогосподарської продукції підлягає обов`язковому перерахуванню державному підприємству «ГрінЕнерго» товариством з обмеженою відповідальністю «Спектрум Агро» сума коштів не менше як 3% від експертної грошової оцінки земельних ділянок (з урахуванням коефіцієнтів індексації вартості землі), що становить 330 тис грн щоквартально.
Таким чином умови спірного договору відповідають істотним умовам договору оренди землі.
З огляду на викладене, висновки суду про відсутність підстав для визнання його недійсним, відповідність умов спірного інвестиційного договору вимогам ст.ст. 627-628 ЦК України; відсутність ознак удаваності цього правочину (ознак договору емфітевзису та оренди землі) з огляду на пункти 1.2, 1.3, 1.4, 2.1, 2.2.1,4.1.1, 4.2.3, 5.1.6, 6.4, 7.1, 8.1, 9.1, 9.2, 11.1, 14.2 договору, не відповідають обставинам справи.          
Крім того, з аналізу вимог Закону України "Про інвестиційну діяльність" вбачається, що для виконання інвестиційного договору повинна відбуватись відповідна інвестиційна діяльність, якою, є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій, у даному випадку щодо реалізації проекту з виробництва плодово-ягідної та іншої сільськогосподарської продукції на земельних ділянках, що належать на праві постійного користування ДП «ГрінЕнерго», а отже, таке виробництво повинно здійснюватись в тому числі і державним підприємством, як постійним користувачем земельної ділянки. Також спірним договором не передбачено будь яких практичних дій державного підприємства для реалізації інвестиційного проекту. Судом не взято до уваги, що за приписами статті 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність" саме учасник інвестиційної діяльності забезпечує реалізацію інвестицій як виконавець замовлень або на підставі доручення інвестора, а не безпосередньо інвестор.
Також, прокурор стверджує, що висновки суду про відсутність доказів про те, що Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України уповноважило Головне управління Держгеокадастру в області здійснювати представництво у даній справі не відповідають обставинам справи та вимогам норм матеріального та процесуального права з огляду на те, що жодною нормою чинного законодавства не передбачено надання вказаним Міністерством довіреності або ж іншого документа на представництво інтересів територіальним органам Держгеокадастру у тих чи інших судових справах.
Таким чином, на думку прокурора оспорюваний інвестиційний договір підлягає визнанню недійсним з огляду на його удаваність, наявність ознак договорів оренди землі та емфітевзису, порушень вимог земельного законодавства при його укладенні та невідповідності вимогам Закону України «Про інвестиційну діяльність».
Обґрунтовуючи заперечення щодо вимог апеляційної скарги,  Товариство з обмеженою відповідальністю “Спектрум Агро” звертає увагу на те, що судом правильно зазначено в рішенні, що саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірних договорів, а тому потребують захисту. Суд вказує, що за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, і у випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. Позивачі не є сторонами інвестиційного договору, не набули будь-яких прав та обов`язків за ним, також матеріалами справи не доведено порушення їх прав та інтересів даним договором, що в силу статей 15, 16 ЦК України, ст.2 ГПК України унеможливлює задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 23.12.2020 у справі 910/7579/16, відсутність порушення спірним договором прав та інтересів позивачів є самостійною підставою для відмови в позові. Прокурор не погоджується із судом і вказує, що мається на увазі захист інтересів держави як комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави Україна, так і інтереси окремої територіальної громади. Проаналізувавши Інвестиційний проект та Інвестиційний договір, Відповідач-1 приходить до висновку, що в даному випадку Прокуратура порушує інтереси держави, так як втручається в інвестиційну діяльність, що заборонено Законом. Відповідач-2 не має трудових ресурсів на даний час, щоб самостійно освоювати дані землі. Землі взагалі не обробляються, більше 20 років не освоювалися, частина земель самозахоплені. І тепер, коли відповідач-1 бажає вкласти кошти в освоєння земель, йому в цьому перешкоджають. Також проектом передбачено поступове погашення заборгованості Відповідача-2, яка постійно росте і вже становить більше 18млн.грн. Інвестиційним договором інтереси держави не порушені, а захищені.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Між ТзОВ “Спектрум Агро” (Інвестор – сторона-1 по договору) в особі директора Бранчука В.Г., який діє на підставі Статуту та ДП “ГрінЕнерго” (Замовник – сторона-2) в особі в.о. директора Коваля В. М., який діє згідно Статуту, 20.04.2019 було укладено інвестиційний договір № 19/02-01/а (а.с.24-32 т.1).
Відповідно до п.1.1 предметом даного договору є інвестування в агропромисловий  проект з метою вирощування сільськогосподарської продукції, включаючи будівництво інфраструктурних об`єктів для обслуговування.
В п.1.2 вказано, що під інвестуванням в агропромисловий проект Сторони розуміють вирощування ягідників, сої, ріпаку, кукурудзи, гречки та луб`яних культур на земельних ділянках загальною площею 5361,7207 га, які перебувають на правах постійного користування Сторони-2, на території Любомльського, Ратнівського, Маневицького, Камінь-Каширського та Любешівського районів Волинської області, перелік яких зазначений у Додатку 1 до цього Договору, шляхом залучення інвестиційних ресурсів та інших матеріальних і нематеріальних актів.
Згідно із п.1.3 виробничі площі, які мають бути використані у інвестиційній діяльності, мають недоліки, що перешкоджають їх використанню за цільовим призначенням, а саме - земельні ділянки тривалий час, на протязі 20 років не оброблялись та не використовувались у веденні товарного сільськогосподарського виробництва, поросли щільними самосійними чагарниками та дрібноліссям, потребують виконання робіт щодо їх зачистки від самосіву та підготовки під сільськогосподарський обробіток, що потребує залучення значних фінансових ресурсів та є одним із факторів, який вказує на необхідність інвестиційної діяльності.
В п.1.6 договору вказано, що конкретні виробничі, операційні, технологічні, маркетингові, фінансові, якісні, кількісні та інші характеристики агропромислового проекту визначаються проектно-технічною документацією та бізнес планом, які погоджуються протягом 10 робочих днів обома сторонами з дати завершення їх розробки. Проектна документація щодо будівництва інфраструктурних об`єктів для обслуговування затверджується у встановленому законодавством порядку.
В розділі 2 визначено “Порядок здійснення інвестицій” договору.
Згідно з п. 2.1 інвестиційний внесок Сторони-1, а саме:
п.п.2.1.1. фінансування проведення сільськогосподарських робіт щодо вирощування сільськогосподарської продукції в сумі 782 970 124 грн;
п.п. 2.1.2 фінансування внесення змін та коригування наявної проектної документації за згодою сторін;
п.п. 2.1.3. забезпечення виконання робіт з покрашення земельних ділянок, щознаходяться на праві постійного користування у Сторони-2, шляхом проведення корчування пнів та коренів;
п.п. 2.1.4. за домовленості зі Стороною-2, виконувати функції Замовника щодо виконання промислового проекту з вирощування сільськогосподарської продукції, яка згідно бізнес плану буде розташовано па земельних ділянках Сторони-2;
п.п.2.1.5. Сторона-1 за погодження зі Стороною-2 може укладати договори про залучення до участі у виконанні робіт щодо вирощування сільськогосподарської продукції, третіх осіб – співінвесторів;
п.п. 2.1.6 частка внеску Сторони-1 складає 94,8 %.
Згідно п. 2.2 інвестиційний внесок Сторони-2, а саме:
п.п.2.2.1. право постійного користування земельними ділянками, зазначеними в Додатку 14 до цього договору, вартість якого відповідно до експертної грошової оцінки становить 42 644     169,00 грн; 
п.п. 2.2.2. забезпечення розробки проектної документації необхідної для реалізації агропромислового проекту, експертизи проектної документації, погодження в установленому порядку з відповідними контролюючими, експлуатуючими і ресурсопостачальними службами й організаціями;
п.п.2.2.3 залучення на договірних засадах інших інвесторів для фінансування проектів, не покритих обсягом фінансування Сторони-1;
п.п.2.2.4.частка внеску Сторопн-2 складає 5.2 %.
В п. 2.3 “Графік інвестування”: продовж 2019 - 2020 років з моменту підписання договору - 325 263 012,00 грн; продовж 2021 року – 257707112,00 грн; продовж 2022 року – 200000000,00 грн.
Взаємні зобов`язання сторін визначено р.3 договору.
Права та обов`язки Сторони-1 визначено р.4 договору.
Зокрема, згідно із п. 4.1 Сторона-1 зобов`язується: п.п.4.1.1 здійснювати інвестиційну діяльність у відповідності до цільового призначення земельних ділянок шляхом вкладення коштів, власних позичкових та/або залучення матеріальних і нематеріальних активів в земельні ділянки, а також - в будівництво інфраструктурних об`єктів обслуговування, які згідно агропромислового проекту будуть розташовані на земельних ділянках визначених Додатком 1 до цього Договору; п.п. 4.1.2. – у термін протягом 15 днів після підписання цього Договору приступити до реалізації бізнес плану, передбаченого умовами даного договору; п.п. 4.1.3. - забезпечити виконання робіт з покращення земельних ділянок відведених під інвестиційну діяльність, шляхом очищення від самосівів.
          Згідно із п.п. 4.2.2. Сторона-1 має право доступу до земельних ділянок, що визначені Додатком 1 до цього договору.
          Права та обов`язки Сторони-2 визначено р.5 договору.
          Відповідно до п.п. 5.1.4. зобов`язується у термін протягом 15 днів після укладення даного Договору надати завірені копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права правокористувачем яких є Сторона-2 та копії графічних документів (кадастровий план, план перенесення меж земельної ділянки в натурі, акт визначення меж по кожній земельній ділянці з проектів землеустрою, що за даними Договором відводяться під агропромисловий проект; по п.п. 5.1.6. не перешкоджати використанню земельних ділянок, визначених Додатком 1 до цього Договору, у відповідності до цільового призначення цих земельних ділянок та умов даного Договору.
Згідно із п.п.5.2.2. п. 5.2. має право без втручання у господарську діяльність Сторони-1 здійснювати моніторинг (шляхом проведення переговорів, нарад, отримання письмових пояснень) за виконанням Стороною-1 умов цього договору, в тому числі проводити наради, отримувати на свої запити пояснення, звіти в строк, що не перевищує 5 робочих днів після отримання Стороною-1 відповідного запиту.
В п. 8.1. договору зазначено, що вироблена у результаті інвестиційної діяльності (реалізації агропромислового проекту) продукція та одержані від такої діяльності доходи є спільною частковою власністю Сторін. Частка в Сторони-1 складає 90 %. Частка Сторони-2 складає 10%.
Згідно із р.9 “Порядок розрахунків”, а саме п. 9.1. незалежно від фінансових результатів інвестиційної діяльності за рік по агропромисловому проекту з вирощування сільськогосподарської продукції підлягає обов`язковому перерахуванню Стороні-2 Стороною-1 сума коштів не менше як 3% від експертної грошової оцінки земельних ділянок, зазначених у Додатку 1 до цього Договору (з урахуванням коефіцієнтів індексації вартості землі без урахування індексів інфляції), якаутримується з доходу Сторони-1.
Відповідно до п. 9.2 після покриття витрат та збитків Сторони-2, Стороною-1 в термін визначений в п. 8.4. цього Договору перераховується 10% чистого прибутку від інвестиційної діяльності за цим Договором.
По п. 11.1 даний договір набуває чинності з дати його підписання та у зв`язку з повним циклом вирощування ягідних та енергетичних культур в 49 років, діє до 31 грудня 2068 року, а в частині розрахунків до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.
В п. 11.4. зазначено, що в разі переходу прав на земельні ділянки чи їх частини, до будь яких третіх осіб, ніж Сторона-2, дія цього договору зберігається, при цьому проводиться перерахунок інвестиційних часток кожної з Сторін, в зв`язку з зменшенням інвестиційної частки Сторони-2.
Згідно із п. 12.1 земельні ділянки, визначені Додатком 1 до цього договору, є державною власністю, знаходяться в постійному користуванні Сторони-2 і підлягають використанню за призначенням, передбаченим чинним законодавством України. Статус земельних ділянок залишається незмінним весь період дії цього договору. 
Додатком № 1 до договору сторони визначили перелік виробничих площ (земельних ділянок), які мають бути використані у інвестиційній діяльності (п. 1.2, 1.3 договору).
Діяльність сторін щодо впровадження агропромислового проекту здійснюється відповідно до бізнес плану (Додаток 2), що додається до цього договору та є його невід`ємною частиною, у якій Сторони визначають порядок, терміни, етапи та інші умови інвестування (а.с.45-78 т.1).
Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (Мінекономрозвитку) від 13.08.2019 №1389 за підписом першого віце-прем`єр-міністра України – Міністра економічного розвитку і торгівлі України надано згоду на вчинення ДП “ГрінЕнерго” значного господарського зобов`язання – укладення договору на інвестування в агропромисловий проект з метою вирощування на земельних ділянках, які перебувають на праві постійного користування в підприємства, сільськогосподарської продукції між підприємством та ТзОВ “Спектрум Агро” на загальну вартість 825614293,00 грн, що становить понад 10 % вартості активів підприємства за даними останньої річної фінансової звітності (а.с.80-81 т.1).
Відповідно до Статуту ТзОВ “Спектрум Агро”, зареєстрованого 03.02.2011 за №11811050012000395, засновником товариства є громадянин республіки Польща ОСОБА_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , гміна Вербковіце, Хрубешівського повіту, Люблінського воєводства, Польща. В переліку видів діяльності товариства: вирощування сільськогосподарських культур, фруктів, ягід, горіхів, культур для виробництва напоїв прянощів, оптова торгівля фруктами та овочами. 
Згідно витягу з ЄДРПОУ ДП “ГрінЕнерго” створено 09.08.2011 його засновником - Міністерством економічного розвитку і торгівлі України. Відповідно до Статуту, затвердженого  наказом Мінекономрозвитку від 30.01.2018 № 103, ДП “ГрінЕнерго” засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (уповноважений орган управління) та є державним комерційним підприємством (а.с.102-119 т.1).
Пунктом 5.1 Статуту передбачено право підприємства укладати договори та вчиняти інші правочини згідно із законодавством.
Повноваження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, як уповноваженого органу управління, визначено розділом 10 Статуту ДП “ГрінЕнерго”.
Зокрема, згідно з п. 10.2.12 Статуту, уповноважений орган управління приймає рішення у випадках, визначених законами України, про надання згоди на вчинення підприємством господарського зобов`язання, щодо якого є заінтересованість, та значного господарського зобов`язання, про відмову в наданні такої згоди та несе встановлену законами України відповідальність за прийняття таких рішень. 
Предметом спору у справі за позовом прокуратури, заявленого в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Волинській області  та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, є визнання недійсним інвестиційного договору № 19/02-01/а від 20.04.2019, укладеного між ТзОВ “Спектрум Агро” та ДП “ГрінЕнерго”, як такого, що суперечить вимогам статей 395, 407, 408 ЦК України, статей 92, 102-1 Земельного кодексу України,  вважаючи, що оспорюваний договір є удаваним правочином, оскільки містить істотні умови договору оренди землі та договору емфітевзису.
          Рішенням Господарського суду Волинської області від 13 січня 2021 року у справі №903/601/20 в позові відмовлено повністю.

4.Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.
          Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В частині 2 статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, яким може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. 
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. 
Саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірних договорів, а тому потребують захисту.
Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, і у випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.
Стаття 235 ЦК України визначає , що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Згідно положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які г обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Приписами ст.629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи,  спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Правовідносини сторін інвестиційного договору регулюються нормами Господарського та Цивільного кодексів України, Законом України «Про інвестиційну діяльність».
Відповідно до вимог Закону України "Про інвестиційну діяльність", основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Об`єктом інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, в тому числі і земельна ділянка.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект.
Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів); рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих (“ноу-хау”); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності. Інвестиції, що спрямовуються на створення (придбання), реконструкцію, технічне переоснащення основних засобів. очікуваний строк корисної експлуатації яких перевищує один рік, здійснюється у формі капітальних вкладень.
Згідно з частинами 1, 3 статті 2 Закону України “Про інвестиційну діяльність” інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей.
Статтею 5 Закону України “Про інвестиційну діяльність” встановлено, що суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Недержавні пенсійні фонди, інститути спільного інвестування, страховики та фінансові установи - юридичні особи публічного права здійснюють інвестиційну діяльність відповідно до законодавства, що визначає особливості їх діяльності. Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги слід зазначити, що відповідно до приписів ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. 
Пункт 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними” роз`яснює, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між  ними  насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за  удаваним  правочином  права  та  обов`язки  сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи,  що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей  правочин. Якщо  правочин, який  насправді вчинено, суперечить закону,  суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він існуючи “в парі” з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням Цивільного кодексу України, тобто є удаваним, другий же правочин (прихований) може бути як дійсним так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 ЦК України.
Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини – прихований і удаваний – такий, що прикриває перший правочин.
Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину.
З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.
За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Отже, основним юридичним фактом, який необхідно встановити суду у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладений правочини з метою приховати інший та який саме.
Використовуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом зокрема у справі №910/19473/17, щодо застосування положень ст.235 ЦК України, апеляційним судом ураховується, що суду необхідно у першу чергу досліджувати питання дійсної спрямованості волі сторін, що дозволяє зробити висновок про удаваність  правочину.
Апеляційний суд також враховує висновки Верховного Суду з приводу застосування положень статті 235 ЦК України , висловлені у постанові від 20.02.2019 у справі № 917/2060/17,   де суд зазначив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини 2  статті 235 ЦК України  має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин.  Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків. 
Отже, обґрунтовуючи удаваний характер правочину, Позивач має довести, яким нормам права суперечить укладений, на його переконання, дійсний договір.
Прокурором обґрунтовується думка, що укладений сторонами Інвестиційний договір є удаваним, вчиненим з метою приховати справжній правочин, який містить ознаки одночасно договору оренди земельної  ділянки і емфітевзису (користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб).
Спірний договір визначено сторонами як інвестиційний. За визначенням статті 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність", інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Інвестиційна діяльність, відповідно до частини 1 статті 2 цього Закону,  є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.
Відповідно до вимог Закону України "Про інвестиційну діяльність", основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).
Предметом Інвестиційного договору, згідно п.1.1 є інвестування в агропромисловий  проект з метою вирощування сільськогосподарської продукції, включаючи будівництво інфраструктурних об`єктів для обслуговування.
Зазначене положення договору відповідає Статутним положенням ДП “ГрінЕнерго”, оскільки Статут підприємства  у п.3.2  містить положення про те, що крім іншого, предметом діяльності  підприємства є вирощування багаторічних культур.
Оскільки підприємство входить до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, відповідно до п.1.1 Статуту, і є державним комерційним підприємством, оперативно-господарська діяльність підприємства здійснюється самостійно, за виключенням передбачених  Статутом випадків  , які вимагають узгодження з органом управління.
У свою чергу, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України діє відповідно до Положення затвердженого постановою КМУ № 459 від 20.08.2014 (надалі Положення).
Відповідно до п.1 Положення Мінекономрозвитку забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері ветеринарної медицини, безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, у сфері карантину та захисту рослин, у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Основними завданнями Мінекономрозвитку, як передбачено п.3 Положення є: здійснення державної реєстрації інвестиційних проектів, для реалізації яких може надаватися державна підтримка, та проектних (інвестиційних) пропозицій, на основі яких готуються інвестиційні проекти, для розроблення яких може надаватися державна підтримка, а також інвестиційних проектів у пріоритетних галузях економіки; веде Державний реєстр інвестиційних проектів та проектних (інвестиційних) пропозицій і Державний реєстр інвестиційних проектів у пріоритетних галузях економіки; проводить моніторинг та аналіз ефективності використання державної підтримки інвестиційної діяльності; забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, проведення оцінки економічної ефективності проектних (інвестиційних) пропозицій та інвестиційних проектів, експертизи та відбору інвестиційних проектів, що потребують державної підтримки.
Виходячи з наданих повноважень, Мінекономрозвитку уповноважено проводити оцінку економічної ефективності інвестиційних пропозицій і погодження інвестиційного проекту є передумовою укладення інвестиційного договору, що відповідає Порядку укладення договорів державними підприємствами, установами, організаціями, затвердженому постановою КМУ № 296 від 11.04.2012.
Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, деталізація інвестиційного проекту міститься у додатку №2 до Інвестиційного договору, яким є Бізнес-план інвестиційного проекту ТОВ «Спектрум-Агро» щодо створення агропромислового комплексу із виробництва плодово-ягідної  та іншої сільськогосподарської продукції на виробничій базі державного підприємства «ГрінЕнерго». 
Проект отримав погодження Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, що вбачається з Наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (Мінекономрозвитку) від 13.08.2019 №1389 за підписом першого віце-прем`єр-міністра України – Міністра економічного розвитку і торгівлі України, яким надано згоду на вчинення ДП “ГрінЕнерго” значного господарського зобов`язання – укладення договору на інвестування в агропромисловий проект з метою вирощування на земельних ділянках, які перебувають на праві постійного користування в підприємства, сільськогосподарської продукції між підприємством та ТзОВ “Спектрум Агро».
Наведені обставини, підтверджені належними доказами, свідчать про дійсність намірів сторін та спрямованість їхнього волевиявлення укласти інвестиційний договір, метою якого є здійснення  господарського проекту у агропромисловому комплексі.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення умовами інвестиційного договору положень ст. ст. 395, 407, 408 ЦК України, ст. ст. 92, 102-1 Земельного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне. 
Доводи прокурора щодо наявності в укладеному договорі ознак емфітевзису не можуть бути взяті до уваги, оскільки за правовим змістом відносини емфітевзису виникають у разі надання власником земельної ділянки права використання  цієї земельної ділянки іншій особі з метою використання  її для сільськогосподарських потреб, що прямо випливає з  частини 1 ст. 407 ЦК України, оскільки емфітевзис  встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Натомість, як вбачається з досліджених доказів, ДП «Грін Енерго» є постійним користувачем земельних ділянок, права власника щодо яких належать державі.
Стаття 92 Земельного кодексу України визначає природу права постійного користування як права володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Частиною 1 ст. 95 Земельного кодексу України унормовано, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.
Таким чином, відповідач 2  не є власником земельних ділянок, використовує їх, здійснюючи право постійного користування, та за умовами Інвестиційного договору не мав наміру передавати земельні ділянки у користування іншій особі, що вбачається зі змісту умов договору, зокрема  п.21.1 Договору, яким передбачено, що земельні ділянки, визначені додатком 1 до договору, є державною власністю, знаходяться в постійному користуванні Сторони-2 підлягають використанню за призначенням, передбаченим чинним законодавством України. Статус земельних ділянок залишається незмінним на весь період дії Договору.
Таким чином, правовий режим використання земельних ділянок не передбачає їх передачу від  ДП «ГрінЕнерго», а лише надання інвестору права доступу до земельних ділянок, визначених додатком 1 до Договору, як зазначається у п.4.2.2 розділу 4 Договору, для виконання робіт, визначених агропромисловим проектом. 
Аналізуючи суть та зміст господарських операцій, передбачених Інвестиційним договором, апеляційний суд звертає увагу, що згідно п.1.2. Договору під інвестуванням в агропромисловий проект сторони розуміють вирощування ягідників, сої, ріпаку, кукурудзи, гречки та луб`яних культур. Згідно п.6.1 Договору, діяльність сторін щодо впровадження агропромислового проекту  здійснюється відповідно до бізнес-плану (Додаток 2), що додається до цього договору та є його невід`ємною частиною.
На думку апеляційного суду, обґрунтування прокурором наявності в Інвестиційному договорі ознак договору оренди земельних ділянок є непереконливим, оскільки встановлені обставини не відповідають положенням ст. 13 Закону «Про оренду землі», посиланнями на яку і обґрунтовується позов. Зі змісту умов договору, зокрема п.1.2,11.1,9.1,9.2 на які посилається апелянт, а також інших положень договору, не випливає обов`язок відповідача 2 передати відповідачу 1 у користування земельних ділянок, а також кореспондуючий йому обов`язок відповідача 1  здійснювати орендну плату за користування земельними ділянками відповідачу 2. 
За таких встановлених обставин, враховуючи, що саме ці умови є істотними  кваліфікаційними ознаками договору оренди землі, апеляційний суд вважає недоведеним як удаваний характер Інвестиційного договору, так і  наявність в ньому ознак договору оренди землі. 
Посилання прокурора в апеляційній скарзі на невідповідність Договору положенням Закону  «Про інвестиційну діяльність»  апеляційним судом до уваги не приймається, оскільки такі посилання по суті є новими підставами для визнання правочину недійсним, відмінними від заявлених у позові, і до певної міри суперечать посиланням на ст.235 ЦК України, адже прокурор стверджує, що Інвестиційний договір є удаваним правочином, вчиненим з метою приховання інших правовідносин, якими є правовідносини з оренди землі. Відтак невідповідність Інвестиційного договору окремим положенням Закону України «Про інвестиційну діяльність»   є іншими підставами позову в контексті положень ст.203, 215 ЦК України.
Надаючи оцінку підставам представництва прокурором інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України,  апеляційний суд погоджується з позицією прокурора , що позов стосується сфери правового регулювання земельних відносин, відтак твердження суду першої інстанції про помилковість залучення  в якості  позивача Головного управління Держгеокадастру у Волинській області і відсутності порушеного права цього позивача, з огляду на положення ст.13,14 Конституції України, ст.1 Земельного кодексу України є хибними, проте загальних висновків суду не спростовують.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.  
Таким чином, у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.
Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін. 
Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення,  прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні  для скасування рішення суду. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.          
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно  ст.129 ГПК.
Керуючись ст.ст.269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Волинської області від 13.01.2021 р. у справі №903/601/20 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Волинської  області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому  статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/601/20  повернути Господарському суду Волинської  області.

Повний текст постанови складений "16" квітня 2021 р.

Головуючий  суддя                                                                      Філіпова Т.Л. 

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.  

Суддя                                                                                              Василишин А.Р.