РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/14289/20
Провадження № 22-ц/4815/397/21

Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В., 
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,
секретар судового засідання: Шептицька С.С., 
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення порядку володіння та користування спільним майном,-

В С Т А Н О В И В :
03 вересня 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися до Рівненського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення порядку володіння та користування спільним майном.
В обґрунтування позову зазначають, що вони та відповідачі по справі є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1 . Спірна квартира має 68,4 кв.м загальної площі та складається з трьох кімнат житловою площею 38,0 кв.м. Позивачі у належній їм на праві власності квартирі не проживають з різних особистих та об`єктивних причин. Рішенням Рівненського міського суду від 22 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. ОСОБА_4 користується фактично житловою кімнатою площею 13,4 кв.м., позначеною на плані квартири під АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 , жилою кімнатою 9,1 кв.м., позначеної на плані квартири під АДРЕСА_3 . Позивачі, окрім витрат на оплату орендованого житла у якому вони проживають, зобов`язані брати участь у витратах на управління  квартирою, яка їм належить на праві спільної часткової власності з відповідачами, що ставить їх в нерівні порівняно з ними умовами. З врахуванням встановленого відповідачами порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , позивачі просять надати їм у спільне володіння і користування жилу кімнату площею 15,5 кв.м., позначену на плані квартири під АДРЕСА_4 , решту приміщень квартири залишити в спільному користуванні співвласників.
Оскільки між сторонами наявні внутрішньосімейні відносини в добровільному, позасудовому порядку вони не можуть оформити запропонований ними порядок.
Просили суд визначити порядок володіння і користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання:
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в спільне користування жилої кімнати площею 15,5 кв.м., позначеної на плані квартири в технічному паспорті на неї, виготовленому комунальним підприємством "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" 3.02.2009 року, під № 6, з балконом до неї 2,6 кв.м.;
ОСОБА_4 – жилу кімнату площею 13,4 кв.м. позначену на плані квартири від № 2;
ОСОБА_5 – жилу кімнату площею 9,1 кв.м., позначену на плані квартири АДРЕСА_3 ;
кухню площею 10,8 кв.м., позначену на плані під № 7, ванну площею 2,7 кв.м., позначену на плані під № 4, вбиральню площею 1,5 кв.м., позначену на плані під № 3, коридор площею 11,8 кв.м., позначений на плані під № 1, лоджію площею 5,5 кв.м. залишити у спільному користуванні сторін.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що у даній справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування, тому критерій необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення не є обов`язковим.
Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 13 квітня 2009 року, виданого згідно наказу №127 від 13 квітня 2009 року управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, квартира, яка знаходиться в АДРЕСА_5 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 та членам його сім"ї, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 в рівних частках по 1/4 кожному,.
Як вбачається з технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , вона складається із трьох жилих кімнат площею 13,4 кв.м., 9,1 кв.м. , 15,5 кв.м., кухні площею 10,8 кв.м., ванни площею 2,7 кв.м, вбиральні площею 1,5 кв.м., коридору площею 11,8 кв.м., балкону 2,6 кв.м., лоджії 5,5 кв.м.. Загальна площа квартири складає 68,4 кв.м., житлова площа квартири 38,0 кв.м.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що порядок користування спірною квартирою, який просять визначити позивачі не відповідає їх часткам у праві власності на цю квартиру та призведе до суттєвого обмеження прав інших співвласників, виходячи з розміру належної їм частки у спірному майні, тому визначити частку кожного співвласника у спірній квартирі, що може бути надана кожному у володіння та користування, яка б не обмежувала права інших співвласників, передбачені ст.ст. 317, 319 ЦК України щодо права власника користуватись майном на власний розсуд, неможливо.

Такий висновок місцевого суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону та судовій практиці.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як вбачається з матеріалів справи відповідачем не визнається право позивачів на встановлення порядку користування спірною квартирою.

Відповідно до ст. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно ст. 358 ЦК України,  право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. 
В п. 14  постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року зазначено, що квартира не підлягає поділу в натурі якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Саме про це й заявлено позов та з матеріалів справи не вбачається підстав для обмеження реалізації позивачами їх законного права у наданні їм у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає їх частці у праві спільної часткової власності.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц вказано, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».
Право спільної часткової власності, безумовно, не припиняється. Це право може припинитися для співвласника за його волею
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 639/2184/16-ц.
Таким чином, у даному випадку посилання відповідача на недотримання норм надання житлової площі при встановленні порядку користування квартирою співвласникам не заслуговує на увагу.
В даному спорі, хоч і вирішуються питання користування житлом, однак визначальними є не норми житлового законодавства, а цивільного, оскільки правовідносини витікають з права власності сторін на спірну квартиру. Як зазначено вище, при вирішенні такого спору допускається можливість відступу в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, оскільки таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Навіть при нормі забезпечення жилою площею в Україні в розмірі 13,65 кв. м. на одну особу, на що посилається ОСОБА_4 заперечуючи позов, кімната яка пропонується позивачами йому для користування, є окремою, площею 13,4 кв.м., позначена на плані квартири під АДРЕСА_2 ; що незначно менше згаданої норми та значно більше його ідеальної частки на житлову площу в спірній квартирі за його ж розрахунками - по 9,5 кв.м. житлової площі кожному співвласнику.
При запропонованому позивачами порядку користування квартирою, з метою уникнення порушення прав ОСОБА_4 , йому в користування слід надати ще й лоджію площею 5,5 кв.м.. Ця лоджія не може бути в спільному користуванні всіх співвласників, оскільки вихід на неї з кімнати площею 13,4 кв.м. і вона стане прохідною.
Щодо пропозиції позивачів про виділення ОСОБА_5 жилої кімнати площею 9,1 кв.м., позначеної на плані під № 5, то вона також є окремою та її площа незначно менша ідеальної частки співвласниці на житлову площу в квартирі.
Щодо вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про виділення їм в спільне користування жилої кімнати площею 15,5 кв.м. з балконом до неї площею 2,6 кв.м.; позначеної на плані квартири під АДРЕСА_4 , то відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України, це їх свідомий обізнаний вибір кімнати, площа якої хоч і не відповідає сукупно їх ідеальним долям у праві власності на житлову площу в квартирі, однак здійснений ними з метою вирішення спору.
Отже, вимоги позивачів в частині щодо користування лоджією є безпідставні та в їх задоволенні слід відмовити.
В решті позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо встановлення порядку користування спірною квартирою, колегія суддів вважає, судом першої інстанції відмовлено безпідставно.
За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове, про часткове задоволення заявлених позовних вимог (крім надання лоджії в спільне користування).
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звільнені від сплати судових витрат.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В : 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1   задовольнити.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2020 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення порядку володіння та користування спільним майном - задовольнити частково.
Визначити порядок володіння і користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання:
ОСОБА_1  і ОСОБА_3 в спільне користування жилої кімнати площею 15,5 кв.м. з балконом до неї площею 2,6 кв.м.; позначеної на плані квартири в технічному паспорті на неї, виготовленому комунальним підприємством "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" 3.02.2009 року, під № 6; 
ОСОБА_4 , – жилу кімнату площею 13,4 кв.м. з лоджією площею 5,5 кв.м. позначену на плані квартири під АДРЕСА_2 ;
ОСОБА_5 – жилу кімнату площею 9,1 кв.м., позначену на плані під № 5;
кухню площею 10,8 кв.м., позначену на плані під № 7, ванну площею 2,7 кв.м., позначену на плані під № 4, вбиральню площею 1,5 кв.м., позначену на плані під № 3, коридор площею 11,8 кв.м., позначений на плані під № 1, залишити у спільному користуванні сторін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складений 28.05.2021 року

Головуючий:                                                                                 С.В. Боймиструк

Судді:                                                                                             С.О. Гордійчук
С.С. Шимків