Справа № 165/2346/20 	Головуючий у 1 інстанції: Ференс-Піжук О. Р. 	
Провадження № 22-ц/802/476/21  Категорія: 68 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
08 квітня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Бовчалюк З. А., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання -  Губарик К. А.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання права власності, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 , поданою  представником ОСОБА_2 , на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 09 лютого 2021 року,
                                        В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання права власності.
Одночасно з позовом подано заяву про забезпечення позову, в якій зазначено, що  предметом спору в даній справі є визнання права на спільне сумісне майно позивача і відповідача, а саме: склад з навісом площею 419,2 кв. м, що на АДРЕСА_1 , що знаходиться на АДРЕСА_2 , частину складу-гаража Б-1, що знаходиться на АДРЕСА_2 , підвальне приміщення, що знаходиться на АДРЕСА_3 , приміщення свинарника площею 1457,3 кв. м літера А-1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , дерев`яний будинок А-1 площею 67,7 кв. м, дерев`яний будинок Б-1 площею 70,0 кв. м, дерев`яний будинок В-1 площею 34,9 кв. м,  дерев`яний будинок Г-1 площею 29,5 кв. м, дерев`яний будинок (обкладений цеглою) Д-1, площею 82,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 , земельну ділянку за кадастровим номером 0725755100:03:016:1458, площею 0,1738 га, земельну ділянку за кадастровим номером 0725755100:03:016:0326, площею 0,0800 га. Вказує, що титульним власником усього вищевказаного майна є відповідач ОСОБА_4 , який може одноособово відчужити його.
Позивач також зазначає, що під час судових засідань у справі свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дані показання під присягою на підтвердження наміру відповідача ОСОБА_4 відчужити частину майна, яке є предметом спору, на що своєї згоди не давала позивач, тому це дає підстави їй вважати, що у разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно,  це може  утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в подальшому в разі задоволення позовних вимог позивача. 
Також наголосила, що із вебсайту Нововолинського міського суду Волинської області їй стало відомо, що 01 лютого 2021 року теперішньою дружиною відповідача - ОСОБА_8 подано цивільний позов до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за цей же період, і вважає, що реальні підстави для подачі такого позову відсутні, адже сам ОСОБА_4 , даючи пояснення у справі що розглядається, а також подаючи свій відзив, вказував про фактичне проживання із ОСОБА_8 з 2007 року, а відповідно відсутній спір, а тому вважає звернення цієї особи до суду за захистом своїх порушених прав є надуманим. Вважає такі дії спланованими відповідачем з метою, щоб позивач ОСОБА_3 не отримала частину майна, яке вони з відповідачем нажили за час спільного проживання за спільні кошти та зусилля.
Вказує, що відповідач не бажав досудового врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди, не визнає позовні вимоги, що свідчить про повне заперечення позову, а відповідно й небажання визнати право власності на частину майна за позивачем. На підставі зазначеного просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаного майна.
Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 09 лютого 2021 року заяву задоволено.
Забезпечено позов шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_4 спірне майно та заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно спірного майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_4 через представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення - про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд не врахував, що накладенням арешту на все майно відповідача порушено права і законні інтереси третіх осіб, адже суду було достовірно відомо та в матеріалах справи наявні документи, що частина спірного майна  перебуває у спільній частковій власності з третіми особами. Заява про забезпечення позову є нічим не підтвердженою в частині наявності реальної загрози його відчуження, припущення, висловлені позивачем щодо судової справи між дружиною відповідача, є передчасними та необґрунтованими. Також зазначає, що оскаржувана ухвала не містить належного обґрунтування підставності накладення арешту на майно відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 представник позивача наголошує на тому, що існує реальна загроза відчуження майна, оскільки в апеляційній скарзі фактично йде мова про порушений інтерес дружини ОСОБА_8 , яка теж звернулася із позовом до суду. Представник позивач просила апеляційну скаргу  залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.
У судовому засіданні  представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Представник позивача заперечувала проти апеляційної скарги, просила її відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що будь-які дії стосовно реалізації майна відповідача можуть утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову щодо визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ його та визнання права власності на майно.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
У справі, що переглядається, вимоги позивача мають майновий характер, між сторонами виник спір щодо  спільно нажитого майна.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 1 частини першої якої передбачено, що позов може забезпечуватись, зокрема,  накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.  
Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду при задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.
Таким чином, застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, що перебуває у власності відповідача, та заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження у даній справі є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.
Установивши, що між сторонами виник спір з приводу поділу спільного сумісного майна , надавши належну правову оцінку доказам позивача, на які вона посилається як на підставу для забезпечення позову, врахувавши фактичні обставини справи та дії відповідача, суд дійшов правильного висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову   в межах заявлених позовних вимог, оскільки існує обґрунтоване припущення невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком та вважає, що ОСОБА_3 належним чином обґрунтувала існування об`єктивних ризиків невиконання чи утруднення виконання у майбутньому можливого рішення суду у цій справі.
Обрані судом першої інстанції заходи забезпечення позову, з якими погоджується й апеляційний суд, є видами забезпечення позову, передбаченими статтею 150 ЦПК України, і відповідають предмету позову та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.  
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наявність зв`язку між вказаними заходами забезпечення позову і предметом спору, співмірність та адекватність заходів із заявленими позивачем вимогами та враховує, що застосування судом процесуальних засобів має тимчасовий характер та гарантує можливість реалізації позовних вимог у разі їх задоволення.
При цьому слід зазначити, що застосовані судом заходи забезпечення позову не порушують майнові права відповідача як власника, оскільки не обмежують його право на володіння та користування майном та є тимчасовими заходами.
Покликання відповідача в апеляційній скарзі на порушення прав третіх осіб оскаржуваною ухвалою суду є безпідставним, оскільки про відсутність порушення прав третіх осіб, зокрема, гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , які не зверталися із апеляційними скаргами щодо порушення їх прав, свідчить той факт, що судом при постановленні ухвали належним чином з`ясовано перелік спірного майна, яким  володіє ОСОБА_4 , і в ухвалі зазначено, що заходи забезпечення позову застосовуються саме на майно, що належить ОСОБА_4 . 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що між сторонами дійсно існує майновий спір а тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду при можливому задоволенні позову.
Зважаючи на те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер та вищенаведені норми ЦПК, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції підставно вжив заходи забезпечення, про які просив позивач.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної  ухвали, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.  
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                              П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 09 лютого 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді: