ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3204/21 Справа № 175/3983/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.         
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року 
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, поділ майна подружжя ,–

В С Т А Н О В И Л А:
       У жовтні 2019 року позивач звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності, поділ майна подружжя.
       Позов мотивований тим, що 21 серпня 1999 року між ОСОБА_3 (дівоче прізвище) та ОСОБА_1 був зареєстрований Очеретуватською селищною радою Магдалинівського району Дніпропетровської області шлюб, про що видано свідоцтво про укладення шлюбу та складено актовий запис за №01.
       У період шлюбу, а саме у 2000 році, сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 та оформлено на ім`я відповідача - ОСОБА_1 .
       Між сторонами виник спір з приводу поділу майна подружжя, оскільки відповідач у добровільному порядку відмовляється визнавати право спільної сумісної власності на 1/2 частину вказаної квартири, за позивачкою, що і змусило її звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права. 

       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено.
       Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) квартиру (житлове приміщення) АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м.
       Здійснено поділ майна подружжя та визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину квартири (житлового приміщення) АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м.
       Здійснено поділ майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ частину квартири (житлового приміщення) АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 4789,60 грн.
       В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       У відзиві позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Судом першої інстанції встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що 21 серпня 1999 року між ОСОБА_3 (дівоче прізвище) та ОСОБА_1 був зареєстрований Очеретуватською селищною радою Магдалинівського району Дніпропетровської області шлюб, про що видано свідоцтво про укладення шлюбу та складено актовий запис за №01. При укладенні шлюбу ОСОБА_3 взято прізвище чоловіка ОСОБА_4 .
       16.12.2000 року було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна за яким ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 30, 4 кв.м. за 13 386 грн. 00 коп. Вищезазначений договір купівлі - продажу посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. та зареєстровано в реєстрі за номером 6380.
       Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
       Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
       За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
З роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя” вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частини другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
       Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).
       Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
       Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України).
       Згідно з ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї.
       Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
       Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
       Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (відповідно до ст. 328 ЦК України).
       Встановлено та не оспорювалось сторонами, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу.
       Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. 
       Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
       Саме такий висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Проте, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
       Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
       Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15 та враховується при розгляді справ і Верховним Судом.
       Проте, ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України, на підтвердження того, що спірна квартира була придбана саме за особисті грошові кошти батьків відповідача ОСОБА_1 .
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що у 2000 році ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_1 не мали матеріальної можливості придбати квартиру і спірна квартира була придбана за кошти батьків ОСОБА_1 . Так, ОСОБА_1 працював на посаді експерта відділення експертно-криміналістичного забезпечення Дніпропетровського міського управління НДЕКЦ при МВС України, а ОСОБА_2 працювала на посаді майстра у ПТУ 327 м. Дніпра. Тобто, сторони мали певний матеріальний дохід. 
       Апелянт підтримав клопотання заявлене при подачі апеляційної скарги в частині щодо допиту у суді апеляційної інстанції в якості свідка: ОСОБА_5 .
В обґрунтування заявленого клопотання апелянтом у ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції було зазначено, що ОСОБА_5 є продавцем спірної квартири АДРЕСА_1 , був присутній під час укладення договору купівлі-продажу і може підтвердити, що грошові кошти йому передавала саме мати відповідача. Апелянт зазначив, що ОСОБА_5 може надати пояснення суду апеляційної інстанції щодо належності цих грошових коштів саме матері відповідача оскільки це йому відомо зі слів іншої особи, а саме матері апелянта - ОСОБА_6 , яка була присутня при продажу квартири.
       Відповідно до частини першої та другої статті 90 ЦПК України показання свідка – це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. 
       Судом апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні зазначеного клопотання у зв”язку з тим, що покази свідків повідомлені зі слів іншої особи не є належним доказом, а допит  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є батьками апелянта та є заінтересованими особами, тому відсутні підстави для допиту зазначених осіб.
       Крім того, судом першої інстанції вже вирішувалося питання щодо допиту зазначених осіб в якості свідків та апелянтом не доведено порушення норм процесуального права місцевим судом при вирішенні цього клопотання. 
       У відповідності до вимог ст.78, 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.
Апелянтом не надано суду апеляційної інстанції належних доказів, що спірна квартира була придбана саме за його особисті кошти, відповідних нотаріально посвідчених договорів дарування. Також, апелянтом не доведено, що грошові кошти отримані від продажу майна у 1994 році, власником якого він був в порядку спадкування, були витрачені на придбання спірного майна у 2000 році. 
Також, пояснення апелянта, що вказана квартира була придбана виключно для нього особисто, а не в інтересах сім”ї, спростовується як його власними поясненнями так і матеріалами справи, а саме, у спірній квартирі сторони проживали однією сім”єю, користувались, разом із дружиною вчиняли дії щодо покращення побуту у квартирі, купували речі, дружина витрачала свої кошти на придбання речей для спільного користування.
За таких обставин, колегія вважає, що ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано достовірних доказів придбання відповідачем спірної квартири виключно за особисті кошти та не підтверджено належності спірної квартири виключно відповідачу.
Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
       Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
       У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
       За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
       У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
       Встановивши, що спірна квартира набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, та виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними, та правомірно визнав за позивачем право власності на Ѕ частину у такому майні. 
       Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
  Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, – 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова
       Судді: Т.П. Красвітна
        І.А. Єлізаренко