ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

20 квітня 2021 року                                                                    м. Чернівці
справа № 723/390/21
провадження 822/431/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б.    
суддів : Височанської Н.К., Литвинюк І.М.
секретар Тодоряк Г.Д. 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2021 року за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей 
встановив:
Описова частина
Короткий зміст вимог
ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей з ОСОБА_2 .
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою  Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей з ОСОБА_2 відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт з даною ухвалою не погоджується, вважає, що вона ухвалена з порушення норм матеріального та процесуального права, є незаконною та необґрунтованою.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд послався на безпідставне визначення нею нижньої межі розміру аліментів, що не передбачено п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України. 
Однак нижня межа розміру аліментів, про яку зазначено у її вимозі про видачу судового наказу, визначена положеннями ч.2 с.182 Сімейного Кодексу України, тобто ґрунтується на чинному законодавстві.
Крім того більша частина заявленої вимоги про видачу судового наказу відповідає п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України, а тому вона вважає незаконною відмову у задоволенні її заяви тільки з формальних підстав.
Частиною 3 ст.165 ЦПК України також передбачено, що у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. 

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу за вимогою стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей з ОСОБА_2 .        
Просила суд видати судовий наказ про стягнення на її користь на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліментів у розмірі половини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, допустивши негайне виконання рішення суду у цій частині у межах платежів за один місяць.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З частини 2 статті 369 ЦПК України вбачається, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу мотивована тим, що заявниця ОСОБА_1 в наказному провадженні звернулася із вимогою, яка не відповідає положенням статті 161 ЦПК України.
Проте, з таким висновком судді суду першої інстанції погодитись неможна, виходячи з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Частиною 5 статті 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Пунктом 4 частини 1 статті 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо  заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Тобто, даною нормою обмежено максимально можливий розмір стягуваних аліментів, мінімальний же розмір належних до стягнення у такому випадку аліментів закріплений відповідною нормою матеріального права, на якій має ґрунтуватися судовий наказ.
Так, відповідно до частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, у разі, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.
Як вбачається із заяви ОСОБА_1 , вона просила видати судовий наказ про стягнення на її користь на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліментів у розмірі половини заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку на кожну дитину, допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині в межах платежів за один місяць.
Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для видачі судового наказу немає внаслідок безпідставного визначення заявником нижньої межі розміру аліментів (50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), що не відповідає вимогам п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України, тому заявниця має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.
Частиною 2 статті 182 СК України встановлено мінімальний розмір аліментів, який на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та який гарантовано має застосовуватись до усіх випадків стягнення аліментів, як у наказному, так і у позовному провадженні.
Вказане положення закону є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого виду судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання. Мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника.
Розмір аліментів встановлений матеріальним законом - Сімейним Кодексом України.  ЦПК України  визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ, та процесуальний закон не змінює мінімального розміру аліментів, визначеного СК України.
Викладення в прохальній частині заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу застереження про стягнення аліментів у розмірі половини заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, жодним чином не вплинуло на можливість видачі судового наказу.
За вказаних обставин висновок судді суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу з підстав відсутності у процесуальному законі вказівки на мінімальний розмір аліментів є помилковим.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України  порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
     Висновки суду, які стали підставою для відмови у видачі судового наказу, не відповідають нормам процесуального права та положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
     Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
     Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Право на справедливий суд у тому числі стосується особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.
     Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні статті 6 Конвенції акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.
За таких обставин, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 379 ЦПК України  порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Судом порушені норми процесуального права, що відповідно до зазначених норм, є підставою для скасування ухвали суду, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2021 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий                                                 І.Б. Перепелюк 
Судді:                                                          Н.К. Височанська
                                                               І.М. Литвинюк