Номер провадження: 22-ц/813/5658/21 
Номер справи місцевого суду: 523/17913/17
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2021 року                                                                 м. Одеса
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Гірняк Л.А.
Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.
За участю секретаря - Ющак А.Ю.,
         розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21.06.2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 
- про стягнення грошових коштів за курсовою різницею, пені та штрафу,-

ВСТАНОВИЛА:
ПРОЦЕДУРА
Короткий зміст позовних вимог
В грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просив стягнути на його користь:
- 43463,21 грн, що включає в себе курсову різницю між сумою основного боргу у гривні станом на 13.12.2017 року та сумою основного боргу,стягнутого рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.11.2016 року; 
- суму штрафу, відповідно до п.8 Договору позики у розмірі 9 078 грн;
- пеню - 288 634,38 грн.
Зазначає, що 28.07.2012 року між ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_1 , з другого боку, укладено договір позики, згідно з яким останній надано позику в розмірі 196 947,52 грн,що в еквівалентфі складає 24 640 доларів США. 
Посилаючись на те, що рішення суду не виконано, офіційний курс долара США значно зріс по відношенню до національної валюти України гривні, позивач просив суд стягнути з відповідачки курсову різницю та штрафні санкції.

Короткий зміст прийнятих судових рішень
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.11.2016 року, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа — ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими - відмовлено.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу - задоволено.
Визнано ОСОБА_2 кредитором у зобов`язаннях, що виникли за Договором позики від 28.11.2012р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. 28.07.2012р., реєстровий № 936.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі — 781313,73 грн та судовий збір у розмірі 3654 грн.
Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.Постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , 3-я особа – ОСОБА_3 ,про стягнення суми боргу скасувати, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. одеси від 24 листопада 2016 року та постанову одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року залишено без змін. 
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 – задоволено частково.Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу – скасовано.
В цій частині ухвалено нове рішення, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовлено.
В іншій частині оскаржуване рішення залишено без змін.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.06.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2   ОСОБА_1 , третя  особа:  ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 
заборгованість у розмірі 341 175 гривень 72 копійок ( триста сорок одна тисяча сто сімдесят п`ять гривень сімдесят дві копійок).
Стягнуто з  ОСОБА_1    на користь ОСОБА_2     судовий збір    у розмірі 3 411 гривень 76 копійок (три тисячі чотириста одинадцять гривень сімдесят шість копійок).
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачка не повернула позивачу отримані за договором позики кошти,які надавались в іноземній валюті- доларах США офіційний курс цієї валюти значно зріс по відношенню до гривні а тому позивач має право на стягнення курсової пізниці іноземнох валюти до гривні, що в розумінні ст.22 ЦК України та ч.ч. 1,2 стю.1166 ЦК України є збитками.
Крім того районний суд дійшов висновку що позивач має право пені та штрафних санкцій передбачених п. 8 Договору позики.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одест від 13 травня 2019 року в задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. одеси від 21 червня 2018 року відмовлено.

Короткий зміст апеляційної скарги.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.
Звепртає увагу на те що курсова різниця, яку просить стягнути позивач, не може бути шкодою, а також на те, що на вказані правовідносини поширюється законодавство, яке регулює повернення коштів за договором позики та стягнення коштів за невиконання зобов`язання.
Одночасно просила суд стягнути на її користь понесені судові витрати , які вона понесла та чкі очікує понести в зв`язку з розглядом справи .
Окрім судового збору за подання апеляційної скарги включає витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Заперечення на апеляційну скаргу не надійшли.
Сторони в судове засідання не з`явились , про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотання представників відповідача про відкладення розгляду справи справу розглянути за відсутності її учасників.
В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.        
Відповідно до ч.5 ст.258 ЦПК  України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Суд встановив, що 28.07.2012 року між ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_1 , з другого боку, укладено договір позики, згідно з яким останній надано позику в розмірі 196 947,52 грн,що в еквівалентфі складає 24 640 доларів США. 
19.02.2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір щодо переуступки права вимоги.
У зв`язку з неповерненням грошових коштів у визначений договором позики строк позивач звернувся до суду з зазначеним позовом позовом 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.11.2016 року , залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа — ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими - відмовлено.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу - задоволено.
Визнано ОСОБА_2 кредитором у зобов`язаннях, що виникли за Договором позики від 28.11.2012р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. 28.07.2012р., реєстровий № 936.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі — 781313,73 грн та судовий збір у розмірі 3654 грн.
Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року касаціну скаргу 
ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , 3-я особа – ОСОБА_3 ,про стягнення суми боргу скасувати, справу в цій частині передано ьна новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. одеси від 24 листопада 2016 року та постанову одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року залишено без змін. 
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 – задоволено частково.Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу – скасовано.
В цій частині ухвалено нове рішення, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовлено.
В іншій частині оскаржуване рішення залишено без змін.
Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилалась на те, що оскільки рішення суду не виконано, офіційний курс долара США значно зріс по відношенню до національної валюти України гривні, у зв`язку з чим просила стягнути, зокрема, збитки у вигляді курсової різниці у розмірі 43463,21 грн штраф-9078,13 грн та пеню -288634,38 грн.
Мотиви, з яких виходить Одеський апеляційний суд , та застосовані норми права
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Ухвалюючи рішення, суди виходили із того, що позивачу завдані збитки (делікт).
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України, збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).
Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.
Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.
Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 травня 2016 року № 6-237цс16.
Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.
Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_2 у цій частині.
У даному випадку позивач, як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права,
Позивач у 2015 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_1 , визначивши заборгованість у валюті гривні України.
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 – задоволено частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу – скасовано.
В цій частині ухвалено нове рішення, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовлено.
Разом з тим статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.
Пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.
За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.
При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником.
Таке покладення виконання зобов`язань відповідно до частини першої  статті 528 ЦК України є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань.
Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 у справі № 6-15цс15.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Положеннями статей 513, 521 ЦК України врегульоване питання форми правочину щодо заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні та передбачено, що правочин щодо заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні має бути вчинений у формі основного зобов`язального правочину.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Заява ОСОБА_3 від 19 лютого 2015 року за своєю природою та змістом, хоч і посвідчена нотаріально, не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України та констатує лише факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошей в сумі 22 440 доларів США, що були передані нею ОСОБА_1 за договором позики в рахунок повного виконання ОСОБА_2 зобов`язань ОСОБА_1 за вищевказаним договором позики.
Ці обставини встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 25.02.2021 року.
Враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, позиції сторін в справі, надані та дослідженні докази, зважаючи на специфіку правовідносин, які виникли між сторонами та категорію справи, що розглядається, практику Верховного суду оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення про відмову у позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення курсової різниці, штрафу та пені за договором позики від 28.07.2012 року.

Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу .
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійнупавничу допомогу  необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Судом встановлено, що 16 лютого 2021 року за № 11/21 між Адвокатським об`єднанням «Г.М. ПАРТНЕРС» та ОСОБА_6 був укладений договір про надання юридичних послуг .
22.03.2021 року адвокат Шепітко Г.І. видано ордер № 1031206. 
Сторони вищевказаного договору склали акт прийому-передачі наданої правової допомоги № 012 від 22 березня 2021 року про надані послуги з 17.03.2021 року по 22.03.2021 року. 
Загальна вартість правової допомоги за представництво інтересів замовника у суді апеляційної інстанції склала 15 000 грн.
       Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.
Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Дослідивши матеріали справи та зміст поданих апелянтом документів, колегія суддів вважає неспівмірним наданий адвокатом обсяг послуг з їх вартістю так як в суді апеляційної скаргм адвокат Шепітко Г.І. участі не приймав та лише надав пояснення до апеляційної скарги які стосуються лише стягнення коштів на правовничу допомогу.
Колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн слід відмовити ща недоведеністю їх надання.
Згідно з квитанціями, які містяться в матеріалах справи ОСОБА_1 сплачено судовий збір у загальному розмірі за подання апеляційної скарги в розмірі 5 117,65 коп, котрий підлягає стягненню , так як документально підтверджений.
Керуючись ст. 367,368,374,376,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,- 

             ПОСТАНОВИЛА:        
           Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21.06.2018 року скасувати та прийняти постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН:  НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_1 )  на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , яка зареєстрована   за адресою:  АДРЕСА_2 )понесені судові витрати в розмірі 5 117,65 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 07.05.2021 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда 
- 

Т.В.Цюри