КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 758/9536/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/8809/2021	Головуючий у суді першої інстанції - Головчак М.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
23 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                                      Оніщук М.І.,
судді                                                          Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просила: стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дати подачі позову та до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що вона та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини  - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із нею.
Разом з тим, позивач зазначав, що, незважаючи на встановлений Сімейним кодексом України обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, відповідач не надає матеріальної допомоги для забезпечення потреб дитини.
У свою чергу, як зауважував позивач у своєму позові, дитина потребує значних коштів на її утримання як у зв`язку із навчанням, так і через необхідність всебічно розвиватися та оздоровлюватися.
За вказаних обставин, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити в повному обсязі. 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08.04.2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 23.07.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 908 грн. 00 коп. судового збору (а.с. 54, 55).
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1 800 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 29.07.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Так, в обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував ані відсутності у нього стабільного доходу, ані того, що після розлучення з позивачем він щомісяця перераховував на користь позивача у середньому 1 500 грн. 
При цьому, вказував, що у нього не було можливості надати відповідні докази на підтвердження своїх заперечень щодо позову, адже випадково дізнавшись про наявність даної судової справи, він не зміг прибути у призначене на 08.04.2021 року судове засідання через відсутність доступу до громадського транспорту, обмеженого у русі на період карантину (а.с. 59-63).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 80, 81).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.05.2021 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення сторін (а.с.82, 83).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачем. 
Разом з тим, доказів, які б свідчили як про безумовну відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання своєї дитини, так і про те, що він є непрацездатною особою, матеріали справи не містять.
При цьому, сам по собі факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батька від обов'язку по утриманню дитини.
Аналогічна правова позиція викладені й у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 року по справі № 344/10981/16-ц.
 
Посилання відповідача на неможливість надати відповідні докази на підтвердження своїх заперечень щодо позову через неможливість прибути у судове засідання з огляду на карантинні обмеження, колегія суддів вважає такими, які не впливають на законність оскаржуваного рішення, оскільки будь-яких доказів, які б могли бути враховані при визначенні розміру аліментів, відповідач міг надати до суду за допомогою засобів поштового або електронного зв`язку. Також, слід зазначити, що відповідні докази недодані відповідачем і до апеляційної скарги. 
Крім того, факт добровільного надання відповідачем коштів на утримання дитини жодним чином не впливає на визначення розміру аліментів у судовому порядку, адже вказані обставини можуть бути враховані виконавцем при виконанні судового рішення за умови надходження відповідної заяви від платника аліментів.
 Натомість, у даній категорії справ суд зобов`язаний враховувати інтереси дитини та ухвалювати судові рішення, спрямовані на їх захист шляхом стабільного забезпечення утримання дитини тим з батьків, який не проживає з нею, до досягнення останньою повноліття.
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, зазначав, що, незважаючи на встановлений Сімейним кодексом України обов`язок відповідача утримувати свою дитину до досягнення ними повноліття, він одноособово здійснює вказані обов`язки, в той час як дитина потребує значних коштів на її утримання як у зв`язку із навчанням, так і через необхідність всебічно розвиватися та оздоровлюватися.
Так, відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Тлумачення положень статті 180 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні,чи їх шлюб розірвано.
При цьому, аналіз глави 15 СК України дозволяє зробити висновок, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. 
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною першою статті 184 СК Українипередбачено, що суд за заявою одержувача аліментів  визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:  стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Отже, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач є працездатною особою, а дані про незадовільний стан його здоров`я відсутні, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 5 000 грн. 00 коп., у повній мірі врахував вимоги ст. 182 СК України та інтереси дитини, адже матеріалами справи підтверджується відсутність перешкод для виконання відповідачем обов`язку по утриманню власної дитини у повному обсязі і сплати аліментів в розмірі, достатньому для забезпечення дитині можливості нормального розвитку.
Водночас, слід зазначити, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я сторін та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів.
Таким чином, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши означені вище норми права, які регулюють виниклі правовідносини сторін, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про обов`язок та наявність у відповідача можливості утримувати власну дитину.
Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на захист інтересів дитини. 
Натомість, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а відтак не впливають на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, оскільки у даній категорії справ суд зобов`язаний враховувати інтереси дитини та ухвалювати судові рішення, спрямовані на їх захист шляхом стабільного забезпечення утримання дитини тим з батьків, який не проживає з нею, до досягнення останньою повноліття.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.
Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                    М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                               В.А. Шебуєва
 
                                                                                                          Г.В. Крижанівська