ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року	Львів	Справа № 300/3685/20 пров. № А/857/6225/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
          головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
          суддів          -                                                    Качмара В. Я., Курильця А. Р., 
 з участю секретаря судового засідання –   Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та Івано-Франківського обласного військового комісаріату на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 300/3685/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного військового комісаріату про стягнення коштів за невчасний розрахунок при звільненні,-

суддя в 1-й інстанції – Микитюк Р. В.,
час ухвалення рішення – 10.02.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Івано- Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,

                                                            в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 січня 2019 року по 26 листопада 2020 року в розмірі 350 150,76 грн без урахування обов`язкових податків та зборів.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Івано-Франківського обласного військового комісаріату ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ – НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 )  середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 10 серпня 2020 по 26 листопада 2020 року у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень без урахування обов`язкових податків та зборів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач та відповідач оскаржили його в апеляційному порядку. 
Позивач вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд першої інстанції неправильно визначив період затримки розрахунку при звільненні, оскільки його було звільнено 04 січня 2019 року, а виплату індексації грошового забезпечення здійснено лише 26 листопада 2020 року, тому саме цей період вважається періодом, коли здійснено невчасний розрахунок при звільненні, однак суд першої інстанції вказав початкову дату 10 серпня 2020 року, коли звернувся в суд з позовом про стягнення індексації грошового забезпечення. Також покликається на те, що суд першої інстанції неправильно визначив середньоденне грошове забезпечення, оскільки не врахував окладу в сумі 6480 грн, окладу за військове звання в сумі – 1340 грн та надбавки за вислугу років в сумі- 3519 грн, оскільки відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Крім того, вказує на те, що суд першої інстанції не врахував правову позицію викладену у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким його позов задовольнити, стягнути відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 січня 2019 року по 26 листопада 2020 року в розмірі 350 150,76 грн без урахування обов`язкових податків та зборів.
Відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що норми трудового законодавства не поширюються на спірні правовідносини. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач та відповідач, відповідно, правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися, згідно з положеннями ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Учасники справи у судове засідання повторно не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Військового комісара Івано-Франківського обласного військового комісаріату №3 від 04 січня 2019 року майора ОСОБА_1 наказом від 28 грудня 2018 року №342 звільнено у запас, 04 січня 2019 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вислуга років – 24 роки, 6 місяців, 25 днів (календарна -24 роки 5 місяць 3 дні) (а.с.10).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року в адміністративній справі №300/1906/20/20 позов ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного військового комісаріату про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківського обласного військового комісаріату щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язано Івано-Франківський обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року (а.с.11-17).
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року по справі № 300/1906/20 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на  рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року  у справі № 300/1906/20 повернуто скаржнику.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було виконано вищевказані рішення суду у справі № 300/1906/20, а саме: перераховано на банківський рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 24871,60 грн 26 листопада 2020 року, що підтверджується квитанцією AT Приватбанк.
Позивач вважав, що оскільки відбулася невиплата усіх коштів при звільненні у встановлені строки, то він має право на виплату середнього грошового забезпечення у розмірі 350150,76 грн за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 січня 2019 року по 26 листопада 2020 року.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, разом з тим, вказав, що періодом, з якого починається час затримки розрахунку при звільненні позивача, є дата, коли відповідачу стало відомо про вимогу стосовно розрахунку всіх невиплачених сум працівнику, тобто з 10 серпня 2020 року (дата винесення судом ухвали про відкриття провадження у справі № 300/1906/20 за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного військового комісаріату про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій), а закінченням є 26 листопада 2020 року, тобто день фактичного розрахунку. Крім того, суд першої інстанції вважав достатнім та справедливим визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних позивачу при звільненні сум у розмірі 5000 грн, що відповідає принципу розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Враховуючи вимоги ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків проведення розрахунку при звільненні, відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, тощо, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), суд згідно з положеннями ст.9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а, у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.
Таким чином, колегія суддів доводи відповідача наведені у апеляційній скарзі в цій частині вважає безпідставними, такі не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції в цій частині, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”).
Згідно зі ст.1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.2 ст.1-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Крім того, у пункті 1 статті 9 цього Закону закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Як встановлено судом вище, під час звільнення з військової служби (04 січня 2019 року) позивачу не було проведено нарахування та виплата індексації грошового забезпечення.
Матеріалами справи стверджується і не заперечується відповідачем, що індексація грошового забезпечення була виплачена 26 листопада 2020 року шляхом перерахунку цієї виплати в розмірі 24871,60 грн на банківський рахунок позивача.
Отже, враховуючи наведене вище, фактично, остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби було здійснено відповідачем лише 26 листопада 2020 року (дата останньої виплати).
Відповідно до ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Вказаний у ч.1 ст.117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнено зі служби 04 січня 2019 року, тоді як фактичний розрахунок щодо виплати індексації грошового забезпечення (24871,60 грн) проведено 26 листопада 2020 року, а тому, враховуючи наведені вище правові норми, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період такої затримки – з 05 січня 2019 року по 25 листопада 2020 року.
При цьому, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі №580/2427/19.
За обставин цієї справи необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, при цьому враховуючи наведені вище умови.
Також, колегія суддів звертає увагу, що при визначенні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, такий розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, виходячи з наступного.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку № 100).
Відповідно до довідки про розмір місячного грошового забезпечення   ОСОБА_1 від 17 травня 2021 року №9/2/464, долученої до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції, розмір грошового забезпечення позивача за два повні місяці, що передували місяцю, в якому відбулося звільнення з військової служби, становив: за листопад 2018 року – 14636,38 грн, за грудень 2018 року – 15388,90 грн, тому враховуючи положення Порядку №100 середньоденне грошове забезпечення становить 492,22 грн ((14636,38+15388,90) : 61 к.д.).
Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено зі служби 04 січня 2019 року і саме в цей день відповідно до вищенаведених правових норм відповідач зобов`язаний був здійснити повний розрахунок при звільненні, разом з тим, виплата у розмірі 24871,60 грн проведена відповідачем 26 листопада 2020 року, тому, на думку колегії суддів, період затримки розрахунку при звільненні позивача необхідно розраховувати з 05 січня 2019 року по 25 листопада 2020 року, і такий складає 473 робочих днів, що обрахований згідно з листами Мінсоцполітики України про Норми тривалості робочого часу на 2019 р. (247 р.д.), 2020 р. (226 р.д.). 
Таким чином, розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні проведений з врахуванням положень Порядку №100, а також правової позиції висловленої  Верховним Судом України у постановах від 21 січня 2015 року (справа № 6-195цс14) та від 23 січня 2015 року (№6-1093цс15), а також Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2020 року (справа №316/2896/14-а), у постанові від 28 січня 2021 року (справа №580/2427/19) становить 232820,06 грн (492,22 грн х 473 р.д.).
Враховуючи наведене усе вище, колегія суддів звертає увагу на те, що у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 388879,76 грн, з яких: грошове забезпечення та відповідні виплати, які були здійсненні при звільненні, згідно з наданою в судове засідання довідкою – 364008,16 грн (93,6%), та виплата індексації грошового забезпечення (а.с. 19) – 24871,60 грн (6,4%).
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи,  колегія суддів, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача - стягнення на його користь 14900,48 грн, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (6,4% від 232820,06 грн).
Саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19. 
Також відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №2340/3023/18, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Таким чином, враховуючи викладені вище обставини справи, колегія суддів вважає доводи позивача щодо пропорційності, розумності і справедливості частково підставними, разом з тим, не погоджується з розрахованою сумою та виходить з проведеного розрахунку згідно з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача в частині періоду затримки розрахунку при звільненні та неврахування при розрахунку середньоденного заробітку таких виплат як окладу в сумі 6480 грн, окладу за військове звання в сумі – 1340 грн та надбавки за вислугу років в сумі- 3519 грн, які йому виплачувалися щомісячно, то колегія суддів вважає такі підставними. виходячи з наведених вище правових норм та мотивів, з яких колегія суддів виходила при прийнятті такого рішення. 

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а   ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"   передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог  ст.317 КАС України  рішення суду в цій частині підлягає зміні; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно і повно встановив обставини справи, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.
Керуючись ст. 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Івано-Франківського обласного військового комісаріату задовольнити частково.
Рішення Івано- Франківського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 300/3685/20 змінити, виклавши абзаци другий резолютивної частини рішення у наступній редакції:
«Стягнути з Івано-Франківського обласного військового комісаріату ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ – НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 )  середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 січня 2019 року по 25 листопада 2020 року у розмірі 14900 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот) грн 48 коп. без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів».
У решті рішення Івано- Франківського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 300/3685/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 03 червня 2021 року.