УХВАЛА

07 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 240/7666/20
адміністративне провадження № К/9901/11045/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Шарапи В.М., суддів Єзерова А.А., Чиркіна С.М., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2021 у справі №240/7666/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом щодо:
- визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області оформлену листом №5474-5427/Р-02/8-0600/20 від 07.05.2020, щодо відмови у перерахунку та виплаті йому пенсії по інвалідності, додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю, доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому в зоні посиленого радіоекологічного контролю у відповідності до статей 39, 50, 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 01.01.2014 по 02.08.2014.;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській здійснити перерахунок йому пенсії з 01.01.2014 по 02.08.2014 у відповідності до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та провести її виплату з урахуванням раніше сплачених сум;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській здійснити перерахунок йому додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, з 01.01.2014 по 02.08.2014 у відповідності до статті 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи із мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та провести її виплату з урахуванням раніше сплачених сум;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській здійснити перерахунок йому доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому в зоні посиленого радіоекологічного контролю, з 01.01.2014 по 02.08.2014 у відповідності до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 1 мінімальної зарплати та провести її виплату з урахуванням раніше сплачених сум;
- звернути до негайного виконання рішення суду на підставі пункту 1 частини 2 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України.;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подати протягом 30 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09.09.2020, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2021, позов задоволено: визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, оформлену листом від 07.05.2020, у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 доплат до пенсії відповідно до статей 39, 50, 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 01.01.2014 по 02.08.2014; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1  доплату до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю, передбачену статтею 39 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі одній мінімальній заробітній платі, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", за період з 01.01.2014 по 02.08.2014, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 01.01.2014 по 02.08.2014 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії у відповідності до частини 4 статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, та у відповідності до статті 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи із мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням раніше сплачених сум.
На адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якій просило скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2021, відмовивши у задоволенні позовних вимог. 
За правилами частини 1 статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з наступних підстав.
Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Згідно частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини 5 зазначеної норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
У свою чергу, за змістом пункту 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Встановлено, що суд першої інстанції розглянув дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.
При цьому, відповідач обґрунтовує необхідність прийняття цієї касаційної скарги фундаментальним значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Зазначив, що судами попередніх інстанцій у своїх рішеннях не зазначено посилання на подібні правовідносини, врегульовані Верховним Судом.  
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини 5 статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.
Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини 3 статті 2 та частині 1 статті 13 КАС України, а також частині 1 статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Доводи касаційної скарги, наведені на підтвердження права на касаційне скарження судових рішень у справі незначної складності, посилання на існування обставин, визначених підпунктом "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, мають загальний характер і зводяться фактично до переоцінки встановлених судами у справі обставин, а також надання переваги одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 КАС України. При цьому, доводи касаційної скарги про незастосування судами попередніх інстанцій практики Верховного Суду у подібних правовідносинах спростовуються оскаржуваними судовим рішеннями, в яких суди врахували правові позиції суду касаційної інстанції, зокрема, постанови Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №522/6810/17, від 21.02.2018 у справі №619/2262/17, а також постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №815/1226/18.
Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з встановленими в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами та наданою їм правовою оцінкою не дають підстав для висновку про наявність в даному випадку обставин, наведених у підпункті "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та такі обставини не вбачаються з поданих матеріалів касаційної скарги.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 КАС України
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2021 у справі №240/7666/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження з касаційною скаргою  та доданими до скарги матеріалами надіслати скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                       В.М. Шарапа 

Судді                                                                                           А.А. Єзеров

                                                                                          С.М. Чиркін