ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" червня 2021 р.           Справа№ 910/7393/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шаптали  Є.Ю.
суддів:            Куксова В.В. 
          Яковлєва М.Л. 

при секретарі  Токаревій А.Г.
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 01.06.2021.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/7393/20 (суддя Щербаков С. О., повний текс рішення складено 21.01.2021)  
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"
до  1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ГТЛ Інвест"
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Артіус Сайд"
про визнання недійсним правочину

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГТЛ Інвест" (надалі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Артіус Сайд" (надалі - відповідач 2) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) від 31.08.2018 № 08/2018, укладеного між ТОВ "Артіус Сайд" та ТОВ "ГТЛ Інвест", з моменту його укладення.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що спірний договір відступлення права вимоги (цесії) від 31.08.2018 № 08/2018 укладений з порушенням приписів ст.ст. 516, 517 Цивільного кодексу України, оскільки у позивача відсутній борг перед ТОВ  "Артіус Сайд" за договором № 322/2018/КАМ/О від 25.03.2018, як підстава відступлення  права вимоги за ним відповідачу-1, у зв`язку з чим, на думку позивача, спірний правочин підлягає визнанню недійсним.
Рішенням Господарського суду Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у задоволені позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/7393/20 та ухвалите нове рішення, яким визнати недійсним з моменту його укладання договір про відступлення права вимоги (цесії) від31.08.2018 №08/2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Артіус Сайд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГТЛ Інвест"
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена.
Крім того, скаржник зазначає, що договір № 08/2018 про відступлення права вимоги (цесії) від 31.08.2018 є таким, що порушує публічний порядок та укладення вказаного правочину спрямоване на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, незаконне заволодіння ними
15.02.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала    Є. Ю., судді: Куксов В. В., Яковлєв М. Л.
Ухвалою  Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/7393/20 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 25.03.2021 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, в якій апелянт просить поновити пропущений строк на усунення недоліку.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2021 продовжено скаржнику строк на усунення недоліків, а саме: надання доказів на підтвердження зміни/звільнення/перебування у щорічних відпустках/хвороби відповідальних осіб відповідача (бухгалтера, юриста, адвоката), що саме відбувались в період з 01.03.2021 до 22.03.2021 включно
Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 09.04.2021 року від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/7393/20, призначено розгляд справи на 01.06.2021 та встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом десять днів з дня вручення даної ухвали.
Відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористались.
В судове засідання 01.06.2021 сторони своїх представників не направили, про день, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору. 
Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за відсутності представників сторін. 
Згідно з частиною першою  статті 270 Господарського процесуального кодексу України  у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Артіус Сайд" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (далі - покупець) укладено договір поставки соєвих бобів № 322/2018/КАМ/О, відповідно до якого постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.
Предметом даного договору є поставка соєвих бобів, насіння сої, призначене для кормових потреб, що має високий вміст рослинних білків (п. 1.2. договору).
Згідно з п. 5.3. договору, для отримання оплати є необхідність виконання наступних умов: 
- постачальник передає покупцю всю кількість товару згідно рахунку-фактури (п. 5.3.1.); 
- сторони підписують належним чином оформлену видаткову накладну (п. 5.3.2.); 
- постачальник передає покупцю повний пакет оригіналів документів зазначених в п. 3.4. та п. 3.5. даного договору (п. 5.3.3.).
Відповідно до п. 5.4. договору, після виконання останньої з умов, зазначених в п. 5.3.: покупець сплачує 80 % оплати вартості товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 робочих днів (п. 5.4.1.); остаточний розрахунок у розмірі 20 % оплати вартості замовленого товару здійснюється протягом 3 робочих днів після того, як постачальник в строки передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних, але в будь-якому разі не раніше строку, вказаного в пункті 5.4.1. даного договору.  
Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2022 року (п. 8.1. договору).
З матеріалів справи слідує, що на виконання умов договору № 322/2018/КАМ/О  від 25.03.2018 відповідачем-2 було поставлено позивачу товар на загальну суму 1    533    965, 00 грн., що підтверджується накладними № 101 від 28.03.2018 на суму 208    787, 94 грн, № 103 від 02.04.2018 на суму 371    328, 00 грн, № 114 від 04.04.2018 на суму 125    416, 00 грн, № 124 від 05.04.2018 на суму 180    928, 00 грн, № 401 від 11.04.2018 на суму 525    565, 00 грн та № 701 від 27.06.2018 на суму 121    940, 00 грн, а також товарно-транспортними накладними та податковими накладними.
Однак, позивач за поставлений товар розрахувався частково у сумі 1    232    646, 40 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 90281212 від 04.06.2018, № 47997 від 15.05.2018, № 12011 від 19.04.2018, № 47998 від 15.05.2018, № 9623047476 від 27.04.2018, № 9623047456 від 26.04.2018, № 9623047455 від 26.04.2019, тож заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" за договором № 322/2018/КАМ/О  від 25.03.2018 становить 301    318, 60 грн.
При цьому, 31.08.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Артіус Сайд" (надалі - первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГТЛ Інвест" (надалі - новий кредитор) укладено договір № 08/2018 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого первісний кредитор відступає на користь нового кредитора право вимоги первісного кредитора до боржника  - Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" у розмірі 301    318, 60 грн, а новий кредитор за отримане право вимоги сплачує первісному кредиту суму коштів еквівалентну відступленій, а саме 301    318, 60 грн. Наявність заборгованості підтверджується актом звірки взаємних розрахунків, та станом на 31.08.2018 сума заборгованості боржника перед первісним кредитором складає 301    318, 60 грн.
Новий кредитор, після підписання цього договору набуває усіх прав первісного кредитора до боржника та, відповідно, право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника сплати грошового зобов`язання у розмірі 301    318, 60 грн, а саме: залишок сплаченої заборгованості за договором поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О від 25.03.2018 у сумі 301    318, 60 грн. (п. 1.2. договору).
Згідно з п. 1.3. договору, новий кредитор за отримане право вимоги 301    318, 60 грн сплачує первісному кредитору суму коштів у розмірі 301    318, 60 грн, у порядку вказаному у п. 2.1. та 2.2. цього договору.
Відповідно до п. 2.1. договору, за відступлене згідно з цим договором право вимоги до боржника, новий кредитор сплачує первісному кредитору грошову суму у розмірі 301    318, 60 грн у строк до 10.12.2019 року. Кошти за цим договором можуть бути сплачені частками або достроково та новий кредитор не несе додаткової відповідальності за дострокове виконання зобов`язання за цим договором.
Даний договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до повного виконання новим кредитором своїх зобов`язань за цим договором (п. 5.1. договору).
Товариством з обмеженою відповідальністю "Артіус Сайд" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГТЛ Інвест" (новий кредитор) 31.08.2018 складено та підписано акт приймання-передачі до договору № 08/2018 про відступлення права вимоги (цесії), згідно якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає наступне: договір поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О від 25.03.2018 року; накладні на підтвердження постачання товару на виконання договору поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О від 25.03.2018, акт звірки взаємних розрахунків.
Відповідачем-1 листом від 21.12.2018 було повідомлено позивача про укладення договору № 08/2018 про відступлення права вимоги (цесії) від 31.08.2018 на підставі якого ТОВ "ГТЛ Інвест" набув право вимоги до ТОВ "Комплекс Агромарс" у розмірі 301    318, 60 грн, що є залишком заборгованості за договором поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О від 25.03.2018, у зв`язку з чим просив позивача протягом 7 днів з дати отримання цього листа погасити заборгованість.
Таким чином, позивач, обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Артіус Сайд" не здійснено реєстрацію податкових накладних за поставлений товар за накладними № 103 від 02.04.2018, № 401 від 11.04.2018 та № 701 від 27.06.2018 на загальну суму 896    893, 00 грн, тож згідно п. 5.4. договору поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О від 25.03.2018 строк оплати решти 20 % вартості поставленого товару не настав, відповідно обов`язок ТОВ "Комплекс Агромарс" щодо оплати 20 % вартості товару на момент підписання спірного договору про відступлення права вимоги не виник. 
Крім того, позивач зазначає, що договір № 08/2018 про відступлення права вимоги (цесії) від 31.08.2018 є таким, що порушує публічний порядок відповідно до приписів ст. 228 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним.  
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).
В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як визначено ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ст.  628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як встановлено приписами ст. 629 Цивільного кодексу України, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:
- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;
- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;
- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;
-  правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;
- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;
- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою  статті 203 цього кодексу.
Враховуючи викладене, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Як визначено п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013  "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
Згідно з статтями 215 та 216 Цивільного кодексу України  суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
За змістом п.2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013  "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за    позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.
Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом якого вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.    Цивільний кодекс України      не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи викладне, приймаючи до уваги положення  Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.
Разом з тим, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України,  статті 20 Господарського кодексу України  та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.  
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України). 
Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.
Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. 
Таким чином, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.
Договором є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частини 1, 2, 4  статті 202 Цивільного кодексу України).
Як вже зазначалось вище, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Артіус Сайд" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (покупець) укладено договір поставки соєвих бобів № 322/2018/КАМ/О від 25.03.2018, відповідно до якого постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.
Відповідачем-2 на виконання умов договору № 322/2018/КАМ/О  від 25.03.2018 було поставлено позивачу товар на загальну суму 1    533    965, 00 грн., що підтверджується накладними № 101 від 28.03.2018 на суму 208    787, 94 грн, № 103 від 02.04.2018 на суму 371    328, 00 грн, № 114 від 04.04.2018 на суму 125    416, 00 грн, № 124 від 05.04.2018 на суму 180    928, 00 грн, № 401 від 11.04.2018 на суму 525    565, 00 грн та № 701 від 27.06.2018 на суму 121    940, 00 грн, а також товарно-транспортними накладними та податковими накладними.
Відповідно до п. 5.4. договору, після виконання останньої з умов, зазначених в п. 5.3.: покупець сплачує 80 % оплати вартості товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 робочих днів (п. 5.4.1.); остаточний розрахунок у розмірі 20 % оплати вартості замовленого товару здійснюється протягом 3 робочих днів після того, як постачальник в строки передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних, але в будь-якому разі не раніше строку, вказаного в пункті 5.4.1. даного договору.  
Проте, позивач за поставлений товар розрахувався частково у сумі 1    232    646, 40 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 90281212 від 04.06.2018, № 47997 від 15.05.2018, № 12011 від 19.04.2018, № 47998 від 15.05.2018, № 9623047476 від 27.04.2018, № 9623047456 від 26.04.2018, № 9623047455 від 26.04.2019, тож заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" за договором № 322/2018/КАМ/О  від 25.03.2018 становить 301    318, 60 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Як встановлено ст. 655 Цивільного кодексу України, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Товариством з обмеженою відповідальністю "Артіус Сайд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГТЛ Інвест" 31.08.2018 було укладено договір № 08/2018 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого первісний кредитор відступає на користь нового кредитора право вимоги первісного кредитора до боржника  - Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" у розмірі 301    318, 60 грн, а новий кредитор за отримане право вимоги сплачує первісному кредиту суму коштів еквіваленту відступленій, а саме 301    318, 60 грн. Наявність заборгованості підтверджується актом звірки взаємних розрахунків, що станом на 31.08.2018 сума заборгованості боржника перед первісним кредитором складає 301    318, 60 грн.
Після підписання цього договору новий кредитор набуває усіх прав первісного кредитора до боржника та відповідно, право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника сплати грошового зобов`язання у розмірі 301    318, 60 грн, а саме: залишок заборгованості за договором поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О від 25.03.2018 у сумі 301    318, 60 грн. (п. 1.2. договору).
Згідно з ч. 1  ст. 510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
У відповідності до приписів ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно з  ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як передбачено ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "ГТЛ Інвест" внаслідок укладення договору № 08/2018 про відступлення права вимоги (цесії) від 31.08.2018 набуло право вимоги до позивача щодо сплати заборгованості у розмірі 301    318, 60 грн за договором поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О.
Однак, як зазначає позивач в позовній заяві та апеляційній скарзі, Товариством з обмеженою відповідальністю "Артіус Сайд" не здійснено реєстрацію податкових накладних за поставлений товар за накладними № 103 від 02.04.2018, № 401 від 11.04.2018 та № 701 від 27.06.2018 на загальну суму 896    893, 00 грн, тож згідно п. 5.4. договору поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О від 25.03.2018 строк оплати решти 20 % вартості поставленого товару не настав, відповідно, обов`язок ТОВ "Комплекс Агромарс" щодо оплати 20 % вартості товару на момент підписання спірного договору про відступлення права вимоги не виник.
Проте, суд апеляційної інстанції з такими твердженнями позивача не погоджується, враховуючи наступне.
У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі №752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу (аналогічна).
Крім того, судом враховується правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №905/635/18, відповідно до якої у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора .
За змістом    статті 204 Цивільного кодексу України    правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №916/1171/18, від 14.11.2018 у справі №910/8682/18, від 30.08.2018 у справі №904/8978/17, від 04.03.2019 у справі №5015/6070/11, від 10.09.2019 у справі №9017/317/19, від 09.07.2019 у справі №903/849/17
Договір поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О від 25.03.2018, який укладений між позивачем та відповідачем-2,  і право вимоги за яким у подальшому було відступлено за оспорюваним договором, недійсним у встановленому порядку не визнавався. Отже, в силу прямого припису    статті 204 ЦК України    його правомірність презюмується.
Що ж до обставин, пов`язаних з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором, то вони не визначаються жодною нормою матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами. У зв`язку з презюмованою правомірністю згаданого договору поставки у суду відсутні підстави для висновку про недійсність оспорюваного договору відступлення лише на тій підставі, що зобов`язання за договором поставки не були виконані належним чином. 
Позивач (боржник) не позбавлений права висувати заперечення проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора на підставі    статті 518 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18.
Крім того, факт наявності заборгованості у розмірі 301    318, 60 грн за договором поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О від 25.03.2018 за яким відступлено право вимоги не заперечується позивачем, про що між позивачем та відповідачем-2 також складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків.
Таким чином, наведені обставини у їх сукупності дають підстави для висновку про те, що передана за оспорюваним договором № 08/2018 про відступлення права вимоги (цесії) від 31.08.2018 вимога є дійсною.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів звернення  Товариства з обмеженою відповідальністю "ГТЛ Інвест" до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості у розмірі 301    318, 60 грн.
Щодо тверджень скаржника про те, що договір № 08/2018 про відступлення права вимоги (цесії) від 31.08.2018 є таким, що порушує публічний порядок та укладення вказаного правочину спрямоване на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, незаконне заволодіння ними, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1  ст. 203 Цивільного кодексу України  зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Як вбачається зі змісту ст. 228 Цивільного кодексу України, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
У п. 3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013  вказано, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша    статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.
До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті    14,    15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об`єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров`я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.
Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.
Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.
Згідно з ч. 1    ст. 77 Господарського процесуального кодексу України    обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
В свою чергу, обов`язок доказування, встановлений    статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Як зазначено у пункті 18    постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при кваліфікації правочину за    ст.228 Цивільного кодексу України    має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Проте, скаржником не доведено невідповідності спірного договору інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої із сторін на те, а також, що вказаний договір завідомо укладався з метою порушення таких інтересів, що унеможливлює визнання договору недійсним з цих підстав.
Таким чином, приймаючи до уваги положення ст.ст.    203,    215 Цивільного кодексу України    та    Господарського процесуального кодексу України, скаржником при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.
Разом з тим, виходячи зі змісту    статей 4 ГПК України    та 15, 16    ЦК України, підставою для захисту господарським судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Відтак, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі         №3-43гс15, від 10.02.2016 у справі  №3-4гс16, постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №910/9828/17).
Положення договору поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О від 25.03.2018, права вимоги за яким передано за спірним договором відступлення, не містять застереження щодо заборони відступати право вимоги за ним без згоди позивача.
Позивача, на виконання вимог законодавства та умов договору № 08/2018 про відступлення права вимоги (цесії) від 31.08.2018 було повідомлено про відступлення права вимоги відповідачем-1 та заміну кредитора за договором поставки соєвих бобів № 332/2018/КАМ/О від 25.03.2018.                
Місцевий суд вірно вказав, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами порушення його суб`єктивних прав та законних інтересів внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору цесії та відповідно наявності у нього правових підстав для звернення до суду із вимогою про визнання недійсним такого договору.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГТЛ Інвест" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Артіус Сайд" про  визнання недійсним правочину задоволенню не підлягають.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшла висновку, що скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.
Дослідивши обставини справи, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/7393/20.  
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/7393/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/7393/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/7393/20  - залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Матеріали справи № 910/7393/20 повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 11.06.2021

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Шаптала 

Судді                                                                                В.В. Куксов

                                                                                М.Л. Яковлєв