КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа  757/423/21-ц                                                                                          Головуючий у І-й інстанції -  Хайнацький Є.С.
апеляційне провадження № 22-ц/824/4915/2021                                                              Доповідач Заришняк Г.М.

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 квітня  2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розглядуцивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.
при секретарі -  Діденку А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду  м. Києва від 12 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про відшкодування  шкоди у вигляді недоотриманої пенсії,-
 
                                                  В С Т А Н О В И В :
 
Ухвалою Печерського  районного суду м. Києва від 12 січня  2021 року у відкритті провадженні у справі за позовом  ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про відшкодування  шкоди у вигляді недоотриманої пенсії було відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить  ухвалу скасувати, справу  направити  для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання  суду  апеляційної інстанції не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленої ухвали суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   підлягає  задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи слідує, що  позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом   до  Кабінету Міністрів України про відшкодування  матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої пенсії.
Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що  даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Однак, колегія судді не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Згідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.
У відповідності зі статую 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
На підставі  ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами, як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.
Згідно зі ст. 187 ЦПК України суддя при вирішенні питання про прийняття позовної заяви до розгляду має перевірити чи підсудна справа цьому суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Згідно роз`ясень, що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013р. №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України, ГПК України, КК України або КУпАП - віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.
У зв`язку з наведеним,суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.
Відповідно до ст. 125 Конституції України, система судів загальної юрисдикції в Україні будується за принципами територіальності і спеціалізації і визначається законом.
Статтею 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що система судів загальної юрисдикції відповідно до Конституції України будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Отже, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди (стягнення збитків) мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.
Відповідні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018р. у справі № 522/3454/16-ц та від 30.01.2019 у справі № 803/3/18.
Звертаючись з даним позовом  доКабінету Міністрів України   на підставі ст. 1173 ЦК України, в якому ОСОБА_1 просить  суд стягнути на його користь заподіяну матеріальну шкоду, завдану в результаті прийняття Кабінетом Міністрів України пунктів 1, 2 постанови КМ України від 21 лютого 2018 року №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" та змін до пункту 5 і додатку 2 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військ служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року № 45 "Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (нормативно-правового акта), що були визнані незаконними і скасовані, в розмірі 35 449,91 грн, тобто, в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований.
05 березня 2019 року  набрало законної сили  рішення Окружного  адміністративного суду  м. Києва від  12 грудня 2018 року у справі №826/3858/18, яким визнано протиправним  та нечинними пункти  1,2 Постанови Кабінету Міністрів України №103.  
Як видно з доводів позовної заяви ОСОБА_1 ,  дії Кабінету Міністрів України, які полягали у прийнятті протиправного пункту постанови, призвели до того, що позивач протягом двох років був позбавлений частини своє пенсії в розмірі 51 635 грн. 70 коп., чим завдано йому значну матеріальну шкоду.
Посилаючись на викладане, а також на підставі статтей 1166 та 1173 ЦК України просив задовольнити  позов та  стягнути з  Кабінету Міністрів України на його користь  вказану суму матеріальної шкоди, як компенсацію за недоплачену пенсію за період  з 01.01.2018 року  по 31 грудня 2019 року 
Разом з тим, позовних вимог про вирішення публічно - правового спору   одночасно з відшкодуванням матеріальної шкоди ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України   не заявлялося.
Отже, спірні правовідносини у даній справі пов`язані виключно із захистом порушеного цивільного права позивача (відшкодування шкоди), яке на думку позивача виникло відповідно до ст.ст.1166,  1173 ЦК України, а тому цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.
 За таких обставин,  суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про  необхідність відмови у відкритті провадження у справі, оскільки на даний спір не поширюється  юрисдикція адміністративних судів. 
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про необґрунтованість ухвали суду заслуговують на увагу,  а тому ухвала суду підлягає  скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.
Керуючись   ст.ст.367, 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний  суд, -
 
П О С Т А Н О В  И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду  м. Києва від 12 січня 2021 року скасувати, а справу направити  до того ж суду першої інстанції  для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти  днів.

 Головуючий 
 
  Судді: