ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
 
іменем України

08 квітня 2021 року
м. Харків

справа № 640/12080/18
провадження № 22-ц/818/355/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі –  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – Восьма Харківська державна нотаріальна контора,
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, – ОСОБА_4 ,
представники – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 – представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року в складі судді Зуба Г.А.,

у с т а н о в и в:

В липні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – Восьма Харківська державна нотаріальна контора (далі – Восьма ХДНК), про стягнення коштів за договором позики в розмірі 200 000,00 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 10 липня 2018 року складає 5 249 960,00 грн.
Позов мотивовано тим, що 12 січня 2018 року між ним та ОСОБА_7 було укладено у простій письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого боржник взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 200 000,00 доларів США зі строком повернення до 12 січня 2019 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є син ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_3 
Померлому належала на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , про наявність іншого майна йому невідомо. 
Зазначає, що 26 квітня 2018 року Восьмою ХДНК за заявою спадкоємців була заведена спадкова справа № 255/2018. 05 червня 2018 року він подав до нотаріальної контори заяву про доведення до відома спадкоємців ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , про наявність майнової претензії. Вказана заява долучена до матеріалів спадкової справи. Однак, станом на 10 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 його вимоги не виконали, суму боргу не повернули.

16 жовтня 2018 року ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову відмовити.
Відзив мотивовано тим, що відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, документ під назвою «Розписка», наданий ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог, не є підтвердженням правочину, вчиненого у письмовій формі у зв`язку з відсутністю в цьому документі змісту предмету договору позики, а саме – зобов`язання ОСОБА_7 повернути грошові кошти ОСОБА_1 . Крім того, вважає, що боргова розписка складена не ОСОБА_7 , а іншою особою.
Зазначає, що є неналежним відповідачем, оскільки шлюб між нею та померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 розірвано, із заявою про прийняття спадщини після смерті колишнього чоловіка вона не зверталась, тому може приймати участь у вказаній справі лише як законний представник неповнолітнього сина – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07 листопада 2018 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору – ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Восьма ХДНК, про стягнення коштів за договором позики від 11 грудня 2017 року в розмірі 2 529 000,00 грн.

Ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року залучено до участі у справі ОСОБА_4 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору та відкрито провадження за його позовною заявою.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року провадження у цивільній справі за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_4 закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України, у зв`язку з відмовою від позову.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року позов  ОСОБА_1  частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 12 січня 2018 року в розмірі 200 000 доларів США, що на час пред`явлення позову згідно з курсом НБУ становить 5 249 960,00 грн, та 9 575,00 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , виникли договірні відносини за договором позики. Оскільки ОСОБА_2 прийняв спадщину після ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , він як спадкоємець повинен нести відповідальність за порушення зобов`язань спадкодавця в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Доказів того, що сума позики перевищує вартість успадкованого майна сторонами не надано. Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню борг в розмірі 200 000,00 доларів США, що за курсом НБУ на час пред`явлення позову становить 5 249 960,00 грн.

05 серпня 2020 року ОСОБА_5 – представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не виявив справжню правову природу укладеного договору позики (боргової розписки), а тому невірно зробив правові висновки та застосував норми матеріального права.
Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що ОСОБА_2 не належить на праві власності нерухоме майно, успадковане після смерті батька – ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . А тому правові підстави для покладення на ОСОБА_2 боргових зобов`язань батька відсутні.
Зазначає, що в порушення вимог частини першої статті 81 ЦПК України позивачем не було доведено належними та допустимими доказами вартість спадкового майно, що має істотне значення для правильного вирішення спору.
Крім того, аналіз частини другої статті 1282 ЦК України свідчить, що задоволення вимог кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно. Таким чином, звертаючись до суду, позивач обрав неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

13 жовтня 2020 року  ОСОБА_6 – представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотримання норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування в апеляційній скарзі не наведені.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі вказаними вимогам закону не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 12 січня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали в простій письмовій формі договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_7 у борг грошові кошти в розмірі 200 000,00 доларів США зі строком повернення до 12 січня 2019 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_7 була складена боргова розписка, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а. с 246 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. (а. с. 55 т. 1).

Після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заявою його сина ОСОБА_2 про прийняття спадщини Восьмою ХДНК заведена спадкова справа № 255/2018, яка 26 квітня 2018 року зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 62341723.

05 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Восьмої ХДНК із заявою про доведення до відома спадкоємців ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , про наявність майнової претензії, а саме – боргового зобов`язання за договором позики в розмірі 200 000,00 доларів США (а. с. 48 т. 1).

ОСОБА_7 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності належало таке нерухоме майно:
- квартира АДРЕСА_1 – на підставі договору дарування від 04 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. за реєстровим № 8190, та договору купівлі – продажу від 11 квітня 1994 року;
- 1/6 частина квартири АДРЕСА_2 – на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07 червня 2001 року, виданого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1 - 428 (а. с. 57 – 60, 68 - 69 т. 1, а. с. 54 – 56 т. 2).

01 листопада 2007 року між ОСОБА_7 та ЗАТ «ОТП - Банк» було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Іпотекодержателем майна є ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» (а. с. 174 – 180 т. 2).

Відповідно до висновку експерта за результатами судово – почеркознавчої експертизи № 28412, складеного 31 березня 2020 року судовим експертом Харківського науково – дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, рукописний текст розписки від 12 січня 2018 року виконаний ОСОБА_7 ; підпис від імені ОСОБА_7 в розписці від 12 січня 2018 року виконаний ОСОБА_7 . Ознаки, які б свідчили про виконання цього підпису під впливом природних збиваючих фактів, - не проявились. Ознаки, які б свідчили про виконання цього підпису під впливом штучних збиваючих факторів, – відсутні (а. с. 8 – 20 т. 2).

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції на підставі дослідженої боргової розписки, з врахуванням висновку судової – почеркознавчої експертизи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , виникли договірні відносини за договором позики.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування – це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення позики входять до складу спадщини, то умови договору щодо строків повернення позики чи сплати її частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Таким чином, ОСОБА_2 , звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та вступивши в спадщину, яка залишилась після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяв на себе виконання зобов`язання спадкодавця в межах вартості спадкового майна.

Разом з тим, квартира АДРЕСА_1 є предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним 01 листопада 2007 року між ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ЗАТ «ОТП - Банк». Отже, переважне право на звернення стягнення на дане нерухоме майно належить іпотекодержателю, оскільки іпотека була зареєстрована раніше ніж боргові правовідносини, що виникли між позивачем та спадкодавцем.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 , як кредитора, до спадкоємців ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягають задоволенню лише в межах спадкового майна, яке складається з 1/6 частини квартири АДРЕСА_2 .

Щодо визначення вартості вказаного спадкового майна судова колегія зазначає таке.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції сторони, в порушення вищевказаних норм ЦПК України, не надали доказів щодо вартості спадкового майна, яке залишись після смерті  ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції частково задовольняючи позов залишив поза увагою те, що визначення вартості спадкового майна, має істотне значення для розгляду даної категорії справ, оскільки в межах такої вартості буде визначатися розмір боргових зобов`язань, які прийняв на себе спадкоємець.

До апеляційної скарги ОСОБА_2 долучив звіт з незалежної оцінки майна – квартири АДРЕСА_2 , складений 04 серпня 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР ЕКСПЕРТ ІІ», відповідно до якого вартість вказаного нерухомого майна становить 180 287,00 грн (а. с. 52 – 53 т. 2).

Також, у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав звіт № 47ЖФ/03 – 11/2020 з незалежної оцінки майна – квартири АДРЕСА_2 , складений 03 листопада 2020 року Товарною біржою «ЄВРОМАРКЕТ», відповідно до якого вартість вказаного нерухомого майна становить 510 808,00 грн (а. с. 146 т. 2).

У вказаних висновках зазначено, що вартість нерухомого майна встановлювалась експертами за допомогою порівняльного методологічного підходу. Однак, вартість квартири АДРЕСА_2 в експертних звітах суттєво відрізняється.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторонам було роз`яснено про право заявити клопотання про проведення судової експертизи для визначення ринкової вартості зазначеної квартири, однак вказаним правом сторони не скористались. При цьому представник ОСОБА_2 погодився з висновком № 47ЖФ/03 – 11/2020, наданим ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного,  ОСОБА_2 , як спадкоємець ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , повинен нести відповідальність за порушення зобов`язань спадкодавця в межах вартості майна, одержаного у спадщину, а саме в межах грошової суми в розмірі 85 134,66 грн, що становить 1/6 частину вартості квартири АДРЕСА_2 .

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 85 134,66 грн.

Доводи апеляційної скарги про неналежний спосіб захисту є безпідставними.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між позикодавцем та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України.

При цьому звернення до суду з позовом до спадкоємців боржника про стягнення з них суми боргу за договором позики в межах одержаного ними спадкового майна є належним способом захисту порушених прав кредитора, а тому доводи апеляційної скарги щодо неналежного способу захисту є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч.1 ст. 374, п. п. 2 - 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_5 – представника ОСОБА_2 – задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року – скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Восьма Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів за договором позики – задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 85 134,66 грн (вісімдесят п`ять тисяч сто тридцять чотири грн 66 коп.).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 16 квітня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина