П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/19098/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Лавренчук Ольга Володимирівна  
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
05 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Смілянця Е. С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправним та скасувати лист і визнання бедіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати лист Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 13.10.2020 за №Х-844/0-971/6-20;
- визнати бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 07.10.2020;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області розглянути звернення ОСОБА_1 від 07.10.2020 в установленому законом порядку, а саме заяви ОСОБА_1 , належним розглядачем яких являється Харитонівська сільська рада, з доданими документами переслати на розгляд Харитонівської сільської ради, про що повідомити заявника.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області з заявою в якій просив всі заяви ОСОБА_1 починаючи з 2016 року, щодо яких Управлінням зроблено висновок що земельна ділянка відноситься до комунальної форми власності та розташована в межах населеного пункту Харитонівської сільської ради (с.Мамрин), з доданими документами переслати на розгляд Харитонівської сільської ради, про що повідомити заявника. Зазначає, що відповідач надаючи відповідь від 13.10.2020 за №Х-844/0-971/6-20, не виконав обов`язку визначеного ч.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР, за яким якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення, тому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати відповідь Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 13.10.2020 за №Х-844/0-971/6-20. Зміст листа відповіді Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 13.10.2020 за №Х-844/0-971/6-20, свідчить що позивача позбавлено права на належне обґрунтування та надання чіткої, зрозумілої та вичерпної відповіді на усі, поставлені у зверненні питання (із урахуванням суті відповідного звернення та на підставі його ґрунтовного і всебічного вивчення). Лист від 13.10.2020 року за №Х-844/0-971/6-20, який фактично являється відмовою розглянути звернення по суті, не містить роз`яснення порядку її оскарження, як вимагає абз.8 ч.1 ст.19 Закону України «Про звернення громадян», що являється однією з умов визнання його незаконності. Просить позов задовольнити.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не дослідив лист Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 13.10.2020 року за №Х-844/0-971/6-20 та не надав належної оцінки доводам позивача про незаконність відповіді викладеної у зазначеному листі.
Виходячи з приписів ст.311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою у якій вказує: "з 2016 року, ОСОБА_1 (далі - заявник) відповідно до ст.14 Конституції України та ст.116, п.7 ст.118, ст.121 Земельного кодексу України, звертається до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі - Управління) з заявами надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки орієнтовним розміром 2 га з земель за межами населених пунктів Харитонівської сільської ради, для передачі в приватну власність для ведення особистого селянського господарства. До заяв були надані всі документи передбачені нормами Земельного кодексу України документи. Управління відмовляє в наданні дозволу, вказуючи, що спірна земельна ділянка відноситься до комунальної форми власності та розташована в межах населеного пункту Харитонівської сільської ради (с. Мамрин). Норми ч.4 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР, визначають, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. В порушення вказаної норми, управління, заяви ОСОБА_1 з доданими документами до Харитонівської сільської ради не надіслало. Прошу виправити допущене порушення та всі заяви починаючи з 2016 року з доданими документами переслати на розгляд Харитонівської сільської ради, про що повідомити заявника" (а.с.10).
На зазначене звернення, листом №Х-844/0-971/6-20 від 13.10.2020 Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області повідомило ОСОБА_1 про наступне: Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі - Закон) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідне до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення. Відповідно, в статті 4 Земельного кодексу України зазначено, що земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Отже, порядок подання (заяви) клопотання по процедурі безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регулюється саме земельним законодавством, а не Законом України «Про звернення громадян».
Вважаючи такий лист та непересилання заяв ОСОБА_1 на розгляд Харитонівської сільської ради протиправними, позивач звернувся до суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність з боку відповідача протиправної бездіяльності щодо розгляду звернення позивача, оскільки таке розглянуто у місячний строк, як це передбачає Закон України "Про звернення громадян" та за результатами такого розгляду надано повну відповідь, в межах компетенції.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
За приписами п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Питання реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР).
Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону №393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до статті 3 цього Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Згідно з частиною 2 статті 5 Закону №393/96-ВР звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне).
Звернення може бути усним чи письмовим (частина четверта статті 5 Закону №393/96-ВР).
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення) (частина шоста статті 5 Закону №393/96-ВР).
Частинами сьомою, восьмою статті 5 Закону №393/96-ВР визначено, що у зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.
Положеннями частин першою, третьою, четвертою статті 7 Закону №393, передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
Відповідно до частини першої статті 15 Закону №393/96-ВР, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Згідно з положеннями частини 3 статті 15 Закону №393/96-ВР відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Частиною 4 статті 15 Закону №393/96-ВР визначено, що рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Положеннями частини 1 статті 18 Закону №393 регламентовано, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.
Так, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою у якій просив: «… всі заяви починаючи із 2016 року з доданими документами переслати на розгляд Харитонівської сільської ради, про що повідомити заявника» (а.с.10).
У відповідь на звернення, Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області, листом від 13.10.2020 №Х-844/0-971/6-20, повідомило позивача про те, що прохання викладене у зверненні не підлягає виконанню, оскільки відповідач діяв в межах земельного законодавства України (а.с.13).
У відповідності до  п.18 ч.1 ст.4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Відповідно до п.19 ч.1 ст.4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, право тлумачні (право інтерпретаційні) та право застосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.
Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
Таким чином, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.
З огляду на зазначене, колегія суддів зауважує, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.
Зазначена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №9901/351/19, яка враховується судом при розгляду цієї справи відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.
Системний аналіз вищезазначених положень дозволяє дійти висновку, відповідь Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області, оформлена листом №Х-844/0-971/6-20 від 13.10.2020, яку оскаржує позивач не може вважатися актом індивідуальної дії, з огляду на те, дана відповідь є по суті інформаційною, носить роз`яснювальний та рекомендаційний характер, а, отже, не містить в собі індивідуалізовані приписи, що є результатом застосування норм права, для позивача та не створює для нього права та/чи обов`язки в конкретній життєвій ситуації. З огляду на зазначене слідує, що оскаржувана відмова не є юридичною формою рішення відповідача і сама по собі не породжує певних правових наслідків для позивача, оскільки не є актом індивідуальної дії.
Колегія суддів зазначає, що для ефективного захисту порушених прав необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між стверджуваним порушенням прав та інтересів особи та обраним нею способом захисту таких прав або інтересів.
З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовна вимога у вигляді визнання протиправною та скасування листа Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області №Х-844/0-971/6-20 від 13.10.2020 є неналежно обраним способом правового захисту позивача, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог.
Щодо позовної вимоги про визнання бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.10.2020 року, то колегія судді зазначає, що бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. З огляду на системний аналіз вищезазначених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність допущення з боку відповідача протиправної бездіяльності щодо розгляду звернення позивача, адже дане звернення розглянуто у місячний строк, у відповідності до положень Закон України "Про звернення громадян" та за результатами такого розгляду надано повну відповідь, в межах компетенції.
Таким чином, колегія судді приходить до висновку, що відповідачем не було порушено порядок розгляду звернення позивача, тобто, триваюча пасивна поведінка відсутня, а отже і протиправна бездіяльність, що свідчить про правомірність рішення суду першої інстанції і в цій частині та про відсутність підстав для задоволення в цій частині позову.
Переглядаючи правомірність відмови судом першої інстанції у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача розглянути звернення ОСОБА_1 від 07.10.2020 року, а саме заяви ОСОБА_1 , належним розглядачем яких являється Харитонівська сільська рада, з доданими документами переслати на розгляд Харитонівської сільської ради, про що повідомити заявника, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до положень ст.7 Закону України "Про звернення громадян" визначено, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
З огляду на зазначене слідує, що чинним законодавством України встановлено обов`язок пересилання органом державної влади заяв за належністю до відповідного органу протягом п`яти днів, з дня отримання таких заяв, скарг.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що із 2016 року неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Попри це, як зазначає позивач, щодо деяких земельних ділянок, Головне управління Держгеокадастру не є розпорядником, однак в порушення вимог ст.7 Закону України "Про звернення громадян", такі заяви не були переслані за належністю.
У відзиві на апеляційну скаргу, в запереченнях проти позову в цій частині, відповідач зазначає, що в силу вимог Земельного кодексу України, за результатом розгляду клопотань позивача про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою, Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області має лише два варіанти правомірної поведінки: або надати дозвіл або надати мотивовану відмову у його наданні.
Дослідивши доводи позивача та відповідача в цій частині позовних вимог колегія суддів зауважує, що при розгляду даної справи апеляційний суд не надає правову оцінку діям відповідача при розгляді поданих ОСОБА_1 у період із 2016 року клопотань щодо надання дозволів на розроблення документації щодо земельних ділянок. Попри це, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що земельним законодавством України не встановлено обов`язку пересилання за належністю заяв осіб, які подані до неналежного суб`єкта земельних відносин.
Водночас, порядок та строки оскарження дій чи бездіяльності відповідача за результатом розгляду вказаних вище клопотань ОСОБА_1 , визначено законодавством України.
Крім того, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції жодних належних доказів існування заяв, клопотань, які відповідачем розглядались без належних на те повноважень.
Відповідно до ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, а тому з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сапальова Т.В.    Смілянець Е. С.