Номер провадження: 22-ц/813/1808/21 
Номер справи місцевого суду: 511/212/20
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
          головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                               суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
                   при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
            переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Пославської Ольги Іванівни в інтересах ОСОБА_1   на заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 червня 2020 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В: 
Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ "ПриватБанк") звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1  (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за кредитним договором  №б/н від 19 листопада 2013 року в розмірі 133 617,93 грн.. Свої вимоги Банк мотивував тим, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 19.11.2013р., згідно якої отримав кредит у розмірі 50 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначив,   що своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг, тим самим був підтверджений той факт, що відповідач був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Його заборгованість перед позивачем станом на 10 грудня 2019 року становить 133 617,93 грн., яка складається із заборгованостей по: тіла кредиту – 74 600,62 грн., в т.ч.: за поточним тілом кредиту – 0,00 грн.; за простроченим тілом кредиту – 74 600,62 грн.; за нарахованими відсотками – 0,00 грн.; за простроченими відсотками – 0,00 грн; за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 – 12 537,89 грн; нарахованої пені – 39 640,47грн; нарахованої комісії – 0,00 грн; а також штрафи   відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) – 500,00 грн.; штраф (процентна складова) – 6 338,95грн. У зв`язку  з чим Банк просив стягнути з відповідача на їх користь заборгованість у розмірі 133 617,93 грн. за кредитним договором № б/н від 19 листопада 2013 року та судові  витрати у розмірі 2 102,00 грн.. У разі неявки до суду без поважної причини відповідача не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 1-6).
У наданому відзиві на позов відповідач ОСОБА_1  зазначив, що у Банку не має підстав для стягнення з нього заявлених коштів, так як між Банком та ним договір позики в письмовій формі не укладався. Позивачем не надана копія договору позики № б/н від 19 листопада 2013 року із підписом відповідача. Позивачем не доведено сам факт надання йому Банком кредитних коштів, відсутні у Банку первинні бухгалтерські документи, які свідчать про факт перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача. Також відсутній договір з Банком про відкриття такого рахунку  для зарахування кредитних коштів. Зазначені на сайті позивача Правила надання банківських послуг, тарифи, він також не визнає, так як вони не містять його підпису, крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
До заявлених вимог відповідач просив застосувати строки позовної давності, виходячи з низки правових позицій Верховного суду, за якими, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Враховуючи, що позивач посилається на кредитний договір, який нібито підписано № б/н від 19 листопада 2013 року, тим самим строк позовної давності сплив, оскільки останній раз, коли позивач нібито отримував кошти   від нього є дата 26 серпня 2014 року. Таким чином відповідач підсумував та зазначив, що позивачем не надані належні та допустимі докази, які свідчать про укладання між сторонами у простій письмовій формі договору, відсутні докази про надання кредиту  на його платіжну картку, відсутні докази про отримання ним самої картки та доказів про отримання на кредитну картку самої суми кредитних коштів, пропущений строк позовної давності, тим самим позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Банк не погоджуючись з наданим відповідачем відзивом надав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву №б/н від 19 листопада 2013 року, згідно якої отримав  кредит у розмірі 50 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Отже відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній заяві відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам. На підставі поданої Заяви, що разом з Умовами  та Правилами зі зразками підписів та відбитком печатки, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку складають Договір про надання банківських послуг відповідачу було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1  (п.п. 1.1.1.90, 2.1.1.11 Умов) ключем до карткового рахунку є пластикова Картка (п. 1.1.1.62 Умов), яку отримав відповідач та мобільний телефон, який вказав відповідач (п. 1.1.1.15 та п. 1.1.1.16 Умов) в Заяві. Доказами укладення кредитного договору є копія кредитного договору; розрахунок заборгованості; копія паспорта відповідача за яким був оформлений кредитний договір; виписка по рахунку; фото клієнта з карткою, які надано до матеріалів справи. 19 листопада 2013 року відповідач підписав Анкету – заяву про приєднання до Умов та правил банківських послуг та був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг затверджених наказом Банку від 06.03.2010р.. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором, активно використовував кредитний рахунок, починаючи з 19.11.2013р., в грудні 2013 року та в лютому 2014 року розрахувався у торгівельній мережі; знімав готівку; поповнював кредитний рахунок, в тому числі і у 2017 і 2018 роках. Щодо заперечень стосовно неукладання кредитного договору, то відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір банківського обслуговування, що підтверджується підписом у заяві. Предметом позову, який підлягає доказуванню є розмір заборгованості за кредитним договором. Щодо наданого розрахунку заборгованості то з виписки вбачається, що відповідач знімав кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, свій розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Щодо строку позовної давності то відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 07.2020 року. Позивач звернувся з позовом до суду 05 лютого 2020 року тобто до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду.
В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Суд вважає, що в справі достатньо доказів, для ухвалення обґрунтованого рішення. Враховуючи тривалість розгляду вказаної справи, суд вважає за можливе ухвалити  рішення в даному судовому засіданні.
Відповідач ОСОБА_1 в наступні судові засідання на розгляд справи не з`являвся, сповіщався про день та час слухань належним чином, про що свідчать поштові повідомлення з особистим підписом відповідача, наявні в матеріалах справи (а.с. 195, 200), про причини поважності своєї неявки суд не сповістив. Заперечення на відповідь на відзив також до суду не надходило.
Заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 червня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 лютого 2013 року станом на 10 грудня 2019 року в розмірі 126 778,98 грн., у тому числі: заборгованість по тілу кредиту – 74 600, 62 грн., в т.ч.: за поточним тілом кредиту – 0,00 грн; за нарахованими відсотками – 0,00 грн; за простроченими відсотками – 0,00 грн.; за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 – 12 537,89 грн.; нарахованої пені – 39 640,47 грн.; нарахованої комісії – 0,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 2 102 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 липня 2020 року заяву адвоката Никифорчука Тараса Валерійовича в інтересах відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі адвокат Пославська Ольга Іванівна в інтересах  відповідача ОСОБА_1   просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.
Згідно із ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 17 травня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  адвоката Пославської Ольги Іванівни в інтересах ОСОБА_1   підлягає задоволенню частково за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні  та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий   спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки (пункти 1 та 3 частини 1 статті 611 ЦК України)
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Судом першої інстанції встановлено, відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк». правозаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 19 листопада 2013 року, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву №б/н від 19 лютого 2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 50 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок № НОМЕР_1 ключем до карткового рахунку є пластикова картка, яку отримав відповідач та мобільний телефон, який вказав відповідач у Заяві.
Банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит, що вбачається з розрахунку заборгованості, Особисте отримання відповідачем вказаної картки з кредитним лімітом є наявність фотокартки відповідача, яка зроблена у відділенні «ПриватБанку», в якої відповідач тримає вказану фотокартку (а.с. 188).
По даній справі Банк надав до суду виписку з карткового рахунку, яка містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача, баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції). Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі.
Виписка по картковому рахунку відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між Банком і клієнтом під час відкриття рахунка.
Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, свій розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались.
Відмовляючи у задоволенні заборгованості за простроченим тілом кредиту та штрафу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк, а тому в задоволенні позовних вимог Банку щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту 74 600,62грн., штрафів 500 грн. та 6 338,95 грн., належить відмовити.
Погоджується колегія суддів із висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк випущеної картки до останнього дня 07.2020 року, (довідка про видачу кредитних карт додається), окрім того відповідач на протязі 2017-2019р.р. дуже жваво користувався вказаною карткою та у вказаний період здійснював часткові погашення кредиту, в тому числі, останні рази у листопаді 2019р. та січні 2020р. (а.с. 178). Тому в даному випадку підстави для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 05 лютого 2020 року, тобто до спливу строку позовної давності, строк якої переривався.
Задовольняючи позов в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи норми закону та докази що містяться в матеріалах справи можна дійти висновку, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. За змістом частини 2 статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, підлягає стягненню на користь позивача заявлена до стягнення сума тіла кредиту в повному обсязі. Отже, станом на 10 грудня 2019 року розмір заборгованості за кредитним договором становить 126 778,98 грн., з яких:  тіло кредиту – 74 600,62 грн., за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 – 12 537,89 грн.; нарахованої пені – 39 640,47 грн..
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення  всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.). 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам в частині стягнення відсотків прострочений кредит – 12 537,89 грн. та пені – 39 640,47 грн..
Колегія суддів вважає, що у цій частині даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, в порушення вказаних принципів цивільного процесу Банк не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову в частині стягнення відсотків на прострочений кредит – 12 537,89 грн. та пені – 39 640,47 грн..
Так, суд першої інстанції правильно виходив з того, що враховуючи, що за умовами заяви позичальника, останній разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та Банком договір про надання банківських послуг, а долучений Банком до позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, колегія суддів дійшла до висновку про те, що Банком не доведено, що під час підписання Анкети-заяви позичальника відповідача був ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), розглядаючи аналогічну справу, дійшла висновку про те, що «в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань».
Таким чином, Банком не доведено факту укладення кредитного договору в належній формі та узгодження його істотних умов, як то: відсотки за користування кредитом, комісія та її розмір; неустойка та її розмір, відсутні підстави для стягнення з позичальника на користь банку нарахованих ним за простроченим тілом кредиту, комісії та неустойки.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність дій Банку з приводу нарахування відповідачу відсотків на прострочений кредит в розмірі 12 537,89 грн. й ці вимоги Банку є необґрунтованими. А посилання Банку в розрахунку заборгованості на ст. 625 ….. без повного зазначення закону та надання достовірного розрахунку цих нарахувань є нечесною підприємницького практикою, що згідно статті 19 Закону №1023-XII забороняється.
Крім того, Банк одночасно нарахував та просив стягнути з відповідача суму нарахованої пені в розмірі 39 640,47 грн.. 
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі – Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі  №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), розглядаючи аналогічну справу, дійшла висновку про те, що «з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону – споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору».
Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, вимоги Банка про стягнення з відповідача суму нарахованої пені в розмірі 39 640,47 грн. також є необґрунтованими.
У зв`язку з тим, що відповідачем не спростовано існування заборгованості за тілом кредиту в розмірі 74 600,62 грн., колегія суддів вважає за можливе задовольнити вимоги Банку в цій частині.
За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла до висновку про те, що позичальник, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитом  в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором.  Тому права Банку були порушені і підлягають судовому захисту шляхом стягнення  відповідача на користь Банку заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту в розмірі  74 600,62  грн..
Аналогічну позицію вислови Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року  у справі №509/4632/16 (провадження №61-2522 св 18).
Отже, вимоги Банку підлягають задоволенню частково в частині стягнення з відповідача на користь Банку заборгованість за тілом кредиту в розмірі 74 600,62 грн..
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 549, 638, 639 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит в розмірі 12 537,89 грн. та нарахованої пені в розмірі 39 640,47 грн. й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4. ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Пославської Ольги Іванівни в інтересах ОСОБА_1  задовольнити частково, заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 червня 2020 року скасувати в частині стягнення  з ОСОБА_1  на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит в розмірі 12 537,89 грн. та нарахованої пені в розмірі 39 640,47 грн.  й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 17 травня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                              М.М.Драгомерецький   

                                                                                                             Р.Д.Громік

                                                                                                             А.І.Дришлюк