Справа № 344/17406/20 
Провадження № 22-ц/4808/858/21 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.
секретаря                        Петріва Д.Б.
з участю представника стягувача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2021 року, постановлену у складі судді Польської М.В. у м. Івано-Франківську, за заявою ОСОБА_3 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у справі №344/17406/20,
в с т а н о в и в:
14 квітня 2021 року заявник – боржник у справі ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою, в якій просив визнати таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ №344/17406/20, виданий 19.01.2021 року Івано-Франківським міським судом, яким стягнуто із ОСОБА_3 аліменти в користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дітьми повноліття.
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що вказаний судовий наказ вважає таким, що виданий помилково, оскільки ОСОБА_1 не подала докази, що діти проживають з нею, а тому заява подана в порушення вимог ст. 163 ЦПК України. Не відповідає дійсності її твердження, що подружжя не спілкується і батько не надає кошти на утримання дітей. ОСОБА_1 має аморальну поведінку, що підтверджується постановою суду від 04.03.2021 року.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі 344/17406/20 за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) – відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявник не спростував обставини, наведені ОСОБА_1 в заяві про видачу судового наказу. Також суд вказав на те, що боржник не використав своє право, передбачене ст. 161 ЦПК України, на звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів чи перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.
На зазначену ухвалу ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що підставами, на які він посилався у заяві про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, були не фактичні обставини справи, а те, що заявником не було надано необхідних доказів для видачі судового наказу, заява про видачу судового наказу не відповідала вимогам до заяви, судовий наказ було видано на підставі припущень. Однак, суд на це уваги не звернув, а вказав, що він ( ОСОБА_3 ) не надав доказів про фактичні обставини справи, проте він не зобов`язаний цього робити, оскільки не він подав заяву про видачу судового наказу.
Апелянт також зазначає, що у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали відсутня позиція суду щодо його аргументів про те, що у виконавчому документі відсутня дата набрання законної сили і не зазначено, на підставі якого рішення він виданий.
Апелянт вказує, що засідання відбулось за участі представника стягувача – ОСОБА_2 , який надав пояснення, однак у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували повноваження ОСОБА_2 представляти інтереси ОСОБА_1 .
Із зазначених підстав просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
В засідання апеляційного суду апелянт не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.
З урахуванням положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності. 
Представник стягувача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги, апеляційну скаргу вважав необґрунтованою, оскільки обставини, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі були предметом дослідження і суд першої інстанції дав їм оцінку. Ухвалу суду вважав законною і просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідача, представника стягувача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19.01.2021 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області в справі №344/17406/21 видано судовий наказ, яким стягнуто із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , аліменти в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на утримання неповнолітніх дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дітьми повноліття.
Відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.
Статтею 432 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу.
Верховний Суд у постанові від 16 січня 2018 року в справі №755/15479/14-ц зробив висновок, що наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, заявник ОСОБА_3 посилався на те, що стягувачем ОСОБА_1 не доведено факт проживання спільних дітей сторін разом із стягувачем, посилався на її ( ОСОБА_1 ) аморальну поведінку, окрім того вказав, що саме він утримує дітей, оплачує їм прививки, дозвілля, одяг, у зв`язку з чим, відсутні підстави для стягнення з нього аліментів на користь стягувача, а судовий наказ є помилково виданим.
Згідно п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України у судовому наказі зазначаються повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.
Тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що зазначені ОСОБА_3 обставини в розумінні ст. 432 ЦПК України не є підставами для визнання виконавчого документа – судового наказу від 19.01.2021 року таким, що не підлягає виконанню.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали відсутня позиція суду щодо аргументів заявника про те, що у виконавчому документі відсутня дата набрання законної сили і не зазначено на підставі якого рішення він виданий, то такі не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення. 
З приводу обґрунтування рішення суду Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року). 
Безпідставними є доводи апелянта про те, що засідання відбулось за участі представника стягувача ОСОБА_2 , який надав пояснення, однак у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували повноваження ОСОБА_2 на представництво інтересів ОСОБА_1 , оскільки такі спростовуються копією ордеру, виданого 17.02.2021 року, що міститься у матеріалах справи (а.с. 22).
З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права.
В силу ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2021 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови складено 08 червня 2021 року