справа № 357/10058/20                                      головуючий у суді І інстанції Цукуров В.П.
провадження № 22-ц/824/6657/2021                суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
14 червня 2021 року                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» про стягнення пені, 3 % річних, інфляційних витрат та відшкодування моральної шкоди, заподіяної несвоєчасною виплатою страхового відшкодування, - 
 
В С Т А Н О В И В: 
 
         У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача пеню за період з 28 вересня 2019 року по 28 вересня 2020 року в розмірі 13 229 грн. 23 коп.; пеню за період з 29 вересня 2020 року по 19 жовтня 2020 року в розмірі 439 грн. 29 коп.; 2 494 грн. 53 коп. - 3 % річних за період з 01 липня 2019 року по 19 жовтня 2020 року; 1 908 грн. 81 коп. - інфляційних втрат за період з 01 липня 2019 року по 19 жовтня 2020 року за прострочення виплати страхового відшкодування; 50 000 грн. моральної шкоди, заподіяної несвоєчасною виплатою страхового відшкодування.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 жовтня 2018 року о 12 год. 00 хв. по просп. Князя Володимира в місті Біла Церква Київської області стався наїзд автобуса Богдан НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , який в той час рухався в попутному напрямку на велосипеді. У результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тілесні ушкодження важкого ступеню. Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу автобуса Богдан, д.н.з. НОМЕР_1 , станом на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «Акціонерна Страхова Компанія «ІНГО Україна». 16 січня 2019 року засобами поштового зв`язку позивач направив на адресу відповідача заяву про виплату страхового відшкодування, до якої були додані всі документи, які необхідні для виплати страхового відшкодування, передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до заяви позивача загальний розмір майнової шкоди, заподіяної йому у зв`язку з ушкодженням здоров`я, складав 63 627 грн. 13 коп. Не пізніше як до 21 квітня 2019 року (включно) АТ «СК «ІНГО» повинно було виплатити позивачу страхове відшкодування або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Однак, станом на 22 квітня 2019 року жодної з цих дій здійснено не було. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2020 року, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 01 вересня 2020 року, стягнуто з AT «СК «ІНГО» на користь позивача 63 627 грн. 13 коп. страхового відшкодування у рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, внаслідок ДТП; 3 181 грн. 36 коп. - моральної шкоди; 4 277 грн. 83 коп. - пені, 366 грн. 08 коп. - три проценти річних, 125 грн. 03 коп. - інфляційних втрат за прострочення виплати страхового відшкодування. Відповідач виконав свої грошові зобов`язання 20 жовтня 2020 року. Станом на дату подання даного позову відповідач не виконав свій обов`язок по відшкодуванню завданої матеріальної та моральної шкоди, незважаючи на наявність судового рішення, яким з нього стягнуто страхове відшкодування. У даному випадку має місце прострочення виплати страхового відшкодування страховиком, а тому відповідач повинен сплатити пеню, 3 % річних та інфляційні втрати за весь період прострочення виплати страхового відшкодування. Ухиленням від виконання своїх зобов`язань і тривалою невиплатою страхового відшкодування відповідач завдав позивачу моральної шкоди. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «СК «Інго» на користь ОСОБА_1 13 229 грн. 23 коп. - пені за період з 28 вересня 2019 року по 28 вересня 2020 року; 439 грн. 29 коп. - пені за період з 29 вересня 2020 року по 19 жовтня 2020 року; 2 494 грн. 53 коп. - 3% річних за період з 01 липня 2019 року по 19 жовтня 2020 року; 1 908 грн. 81 коп. - інфляційних втрат за період з 01 липня 2019 року по 19 жовтня 2020 року за прострочення виплати страхового відшкодування; 3 000 грн. - відшкодування моральної шкоди, заподіяної несвоєчасною виплатою страхового відшкодування, а всього стягнуто - 21 071 грн. 86 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
В апеляційній скарзі АТ «СК «Інго»просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди за прострочення виплати страхового відшкодування через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити, вирішити питання стосовно стягнення судових витрат пропорційно до задоволених вимог. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що відшкодування моральної шкоди не передбачено ані полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ані чинним законодавством України. Суд невірно вирішив питання про розподіл судових витрат, чим допустив порушення норм процесуального права.  
Отже, рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині стягнення моральної шкоди.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що моральну шкоду він пов`язує з ухиленням відповідача від виконання своїх зобов`язань і тривалою невиплатою страхового відшкодування, що призвело до душевних хвилювань позивача. Позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15. ОСОБА_1 зазначає, що ним доведено та обґрунтовано розмір понесених витрат на правову допомогу, ці витрати є співмірними з даним позовом.         
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2020 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 01 вересня 2020 року, стягнуто з AT «СК «ІНГО» на користь ОСОБА_1 63 627 грн. 13 коп. страхового відшкодування у рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; 3 181 грн. 36 коп. - моральної шкоди; 4 277 грн. 83 коп. - пені, 366 грн. 08 коп. - 3 % річних, 125 грн. 03 коп. - інфляційних втрат за прострочення виплати страхового відшкодування (а.с.9-20). 
Як вбачається з копії виписки по картковому рахунку, який міститься в матеріалах справи, 20 жовтня 2020 року на картковий рахунок ОСОБА_1 було зараховано 71 577 грн. 43 коп. (а.с.40).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині, що стосується моральної шкоди та оспорюється відповідачем, та з урахуванням висновків, що містяться у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 вважає за необхідне зазначити наступне.  
Питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, врегульовано статтею 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з вимогами якої страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Однак, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, серед іншого зазначав, що станом на дату подання даного позову відповідач не виконав свій обов`язок по відшкодуванню завданої матеріальної та моральної шкоди, незважаючи на наявність судового рішення, яким з нього стягнуто страхове відшкодування. Ухиленням від виконання своїх зобов`язань і тривалою невиплатою страхового відшкодування відповідач завдав позивачу моральної шкоди. Постанова Верховного Суду, в якій чітко визначено обов`язок відповідача виплатити на користь позивача страхове відшкодування, не є достатньою підставою для нього виконати свої зобов`язання.  
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно із ч. 1. ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.
Таким чином, ч. 1. ст. 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.
Позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 мотивував затягуванням відповідачем виплати відшкодування, порушенням договірних зобов`язань, невиконанням судового рішення, що, за його твердженнями, призвело до душевних хвилювань та вимагало додаткових зусиль і часу, вплинуло на особисті, сімейні стосунки.
За таких обставин, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що відшкодування моральної шкоди не передбачено ані полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ані чинним законодавством України є безпідставними.
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача з відповідача моральної шкоди відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду в цій частині без змін.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені, 3 % річних, інфляційних витрат, а також в частині відмови у стягненні 47 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду сторонами не оскаржувалося, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.
У той же час, апеляційний суд погоджується з доводами відповідача щодо невірного розподілу судових витрат, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути на його користь 66 631 грн. 97 коп. Суд першої інстанції стягнув з заявленої суми лише 21 071 грн. 86 коп. Тобто, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено судом частково (31,6 %), а, відтак, з відповідача у дохід держави стягненню підлягав судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 265 грн. 69 коп. (840,8/100)*31,6). Сума судового збору, що підлягала сплаті при подачі позову, становить 840 грн. 80 коп., та саме з цієї суми підлягає вирахуванню судовий збір пропорційно до задоволених вимог. 
Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у повному обсязі у розмірі 4 200 грн., суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а тому на користь позивача стягненню підлягали витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 327 грн. 20 коп. ((4 200/100)*31,6). 
За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні через порушення судом норм процесуального права. 
Судові витрати, понесені відповідачем за подачу апеляційної скарги, не підлягають компенсації останньому, оскільки по суті рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін, а в частині оскарження рішення в частині, що стосується розподілу судових витрат, судовий збір не сплачується.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО»  задовольнити частково. 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року в частині розподілу судових витрат змінити та викласти абзаци третій та четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна», місцезнаходження - вул. Бульварно-Кудрявська, 33, м. Київ, ідентифікаційний номер 16285602, на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 327 (одна тисяча триста двадцять сім) гривень, 20 копійок».
«Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна», місцезнаходження - вул. Бульварно-Кудрявська, 33, м. Київ, ідентифікаційний номер 16285602, у дохід держави судовий збір у розмірі 265 (двісті шістдесят п`ять) гривень, 69 копійок». 
В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

 
Судді                                                                                              Фінагеєв В.О.
 
                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
         Яворський М.А.