ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 682/2782/18
Провадження № 22-ц/4820/468/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 травня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Костенка А.М., Купельського А.В.,
 
секретаря: Філіпчук О.В.,
 
учасники справи: апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 ,
 
представник відповідача Стеценко А.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року (суддя Маршал І.М.) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна» про виконання зобов`язання із працевлаштування та стягнення середнього заробітку, 
в с т а н о в и в :
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна» (далі – ТОВ «Суффле Агро Україна») про виконання зобов`язання із працевлаштування та стягнення середнього заробітку.
Позов мотивовано тим, що наказом від 19 січня 2018 року № 33 к/тр її прийнято на роботу в ТОВ «Суффле Агро Україна» на посаду бухгалтера на умовах строкового трудового договору. Наказом від 22 березня 2018 року № 63 к/тр її звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору, однак вона фактично продовжувала працювати. Наказом від 05 квітня 2018 року № 76 к/тр її знову було прийнято на роботу в ТОВ «Суффле Агро Україна» з 06 квітня 2018 року на посаду бухгалтера на умовах строкового трудового договору. 
Наказом від 08 травня 2018 року № 98/1 к/тр її звільнено із займаної посади з 10 травня 2018 року, у зв`язку із закінченням строку трудового договору.
10 травня 2018 року їй надали для ознайомлення наказ про звільнення, незважаючи на її зауваження з приводу вагітності.
16 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Суффле Агро Україна» із заявою, в якій повідомила про свою вагітність та просила надати правову оцінку її звільненню та прийняти рішення, передбачене чинним законодавством України, також додала копію довідки Славутської центральної районної лікарні від 15 травня 2018 року № 94 на підтвердження своєї вагітності.
21 червня 2018 року на її адресу надійшов лист від ТОВ «Суффле Агро Україна», яким її повідомлено, що підстави для продовження відносин на умовах безстрокового трудового договору відсутні, про свою вагітність вона не повідомила роботодавця на час звільнення.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила зобов`язати ТОВ «Суффле Агро Україна» виконати зобов`язання щодо працевлаштування в товаристві чи іншій установі, а також стягнути з ТОВ «Суффле Агро Україна» на її користь середньомісячний заробіток в розмірі 28725,07 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що після звільнення ОСОБА_1 за закінченням строкового трудового договору у відповідача виник обов`язок її працевлаштувати як вагітну відповідно до вимог частини третьої статті 184 КЗпП України. Однак позивач без поважних причин пропустила визначений статтею 233 КЗпП України місячний строк з дня видачі їй трудової книжки для звернення до суду із заявленим позовом, поважні причини для поновлення цього строку відсутні, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.
Апеляційну скаргу мотивувала тим, що суд першої інстанції не врахував, що 16 травня 2018 року вона листом повідомила відповідача про її звільнення під час вагітності. За змістом ч.3 ст.184 КЗпП України відповідач повинен був обов`язково її працевлаштувати протягом трьох місяців з дня звільнення, тому вона чекала три місяці, поки роботодавець виконає обов`язок по її працевлаштуванню. Відповідач також зволікав з відповіддю на адвокатський запит щодо надання документів для підготовки позову. Крім того, апелянт перебувала на лікуванні в пологовому відділенні у зв`язку з достроковими пологами. Наведені обставини вважає поважними причинами пропуску строку на звернення до суду. Натомість судом в рішенні не наведено мотивів, чому суд вважає неповажними причини пропуску строку на звернення до суду.
У відзиві за апеляційну скаргу ТОВ «Суффле Агро Україна» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що причини пропуску позивачем строку на звернення до суду не є поважними. Окрім того, позивач про свою вагітність повідомила відповідача вже після фактичного припинення трудових відносин.
Справа переглядалась судами неодноразово.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2021 року постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Згідно з частиною 1 статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представник ТОВ «Суффле Агро Україна» Стеценко А.І. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.
Заслухавши доповідача, учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Суффле Агро Україна» на посаді бухгалтера відділу бухгалтерії фінансово-адміністративного департаменту двічі на умовах строкового трудового договору: з 22.01.2018 по 22.03.2018 та з 06.04.2018 року по 10.05.2018 року.
Заявою від 05.04.2018 року ОСОБА_1 просила прийняти її на роботу на період з 06.04.2018 року по 10.05.2018 року на умовах строкового трудового договору.
Наказом № 76к/тр від 05.04.2018 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду бухгалтера відділу бухгалтерії фінансово-адміністративного департаменту на строк з 06.04.2018 року по 10.05.2018 року.
Наказом № 98/1 к/тр від 08.05.2018 року ОСОБА_1 звільнено 10.05.2018 року за закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.
З наказом ОСОБА_1 ознайомлена у день звільнення 10.05.2018 року, 16.05.2018 року їй видано трудову книжку з відповідним записом про звільнення.
16 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Суффле Агро Україна» із листом щодо надання правової оцінки її звільнення з врахуванням її вагітності та просила прийняти рішення згідно з законом.
Листом від 21.06.2018 року ТОВ «Суффле Агро України» повідомило, що на момент звільнення роботодавець не був повідомлений про її вагітність, тому звільнив за закінченням строку договору як звичайного працівника, а отже, відсутні підстави для застосування до вказаних відносин статті 184 КЗпП України.
Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівників та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2,3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Положеннями статті 184 КЗпП України визначено істотні пільги для жінок, які мають дітей і для вагітних жінок.
Згідно з ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Таким чином, частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема вагітної жінки, та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки на час звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору ОСОБА_1 була вагітною, то після її звільнення у ТОВ «Суффле Агро України» виник обов`язок щодо її працевлаштування відповідно до вимог частини третьої статті 184 КЗпП України.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 була звільнена з роботи 10 травня 2018 року, трудову книжку вона отримала 16 травня 2018 року. До суду з позовом звернулася 24 вересня 2018 року.
Відповідно до частини першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 пов`язаний із її звільненням, звернувшись до суду із позовом 24 вересня 2018 року вона пропустила передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк з дня видачі їй трудової книжки і поважних причин, які б могли бути підставою для поновлення цього строку, позивач не навела.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Предметом позову у справі, що переглядається, є вимога не про поновлення на роботі, а про зобов`язання із працевлаштування.
Отже, при зверненні до суду із позовом про зобов`язання із працевлаштування діє загальний тримісячний строк з дня, коли працівник дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Виходячи із системного тлумачення норм частини першої статті 233 КЗпП України, враховуючи, що початок перебігу строку звернення до суду починається з наступного дня після спливу строку, передбаченого для виконання роботодавцем обов`язку із працевлаштування працівника та виплати йому середньої заробітної плати упродовж трьох місяців з дня закінчення трудового договору.
Таким чином, звільнивши ОСОБА_1 10 травня 2018 року ТОВ «Суффле Агро Україна» повинно було її працевлаштувати та виплати середню заробітну плату упродовж трьох місяців, тобто до 11 серпня 2018 року. Оскільки цей обов`язок, визначений частиною третьою статті 184 КЗпП України, ТОВ «Суффле Агро Україна» не виконано, то надалі ОСОБА_1 упродовж трьох місяців, тобто до 11 листопада 2018 року мала право відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України звернутися до суду з позовом про зобов`язання із працевлаштування.
Частиною третьою статті 184 КЗпП України передбачено, що з дня закінчення строкового трудового договору на період працевлаштування за жінкою зберігається середня заробітна плата, але не більше ніж на три місяці.
Відповідно до розділу 2, п.5 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядку) основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством – календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).
Як вбачається із довідки про доходи від 07.04.2021 року №3257 ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Суффле Агро Україна» на посаді бухгалтера з 06.04.2018 року по 10.05.2018 року, графік роботи п`ятиденний робочий тиждень, з 8-00 годин до 16 год.30 хв.. Її нарахована заробітна плата за квітень 2018 року складала 9583,72 грн. відпрацьовано 15 робочих днів. 10 травня 2018 року позивачку було звільнено з роботи.
За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивачки складає 638,92 грн. (9583,72 грн.?15 робочих днів. ), а середня заробітна плата за три місяці з дня закінчення строкового трудового договору буде складати 41529,15 грн. (638,91 грн.?65 робочих дні). 
Проте, згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись до суду з позовом позивачка просила стягнути середній заробіток за три місяці в розмірі 28 725,07 грн.
Зважаючи на зазначене, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за три місяці з дня закінчення строкового трудового договору в розмірі 28725 грн. 07 коп.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову на зазначене уваги не звернув, застосував неправильно норми статті 233 ЦПК України, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. ТОВ «Суффле Агро України» слід зобов`язати працевлаштувати ОСОБА_1 . Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за три місяці з дня закінчення строкового договору в розмірі 28725,07 грн., з яких підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до вимог ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
Статтею 60 ЦПК України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно зі ст.15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. 
На підтвердження витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надано договір про надання правової допомоги від 12.09.2018 року ордер серія РН-373 №121 від 12.09.2018 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 , розрахунок витрат на правничу допомогу, а всього на суму 5000 грн., квитанція до прибуткового касового ордеру №26 від 12.09.2018 року про сплату адвокату Мукомел Л.А. витрат на правничу допомогу 5000 грн.
Апеляційний суд з урахуванням наведених норм права, конкретних обставин справи, обґрунтованості та реальності таких витрат, вважає що саме в розмірі 5000 грн. підлягають стягненню витрати на правову допомоги з відповідача на користь позивачки.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна» працевлаштувати ОСОБА_1 .
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за три місяці з дня закінчення строкового договору в розмірі 28725,07 грн., з яких підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі  рн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 14 травня 2021 року.

Судді                                                                                Т.О. Янчук

                                                                               А.М. Костенко

А.В. Купельський