ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року	Львів	Справа № 140/591/21 пров. № А/857/7311/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року  (суддя – Денисюк Р.С., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м.Луцьк, дата складання повного тексту – не вказана), 
в адміністративній справі №140/591/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, 
про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

                                                           встановив:  

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення позивачу розміру пенсії, виходячи з 79% до 74% грошового забезпечення з 01.01.2008; 2) зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії позивачу у розмірі 79% відповідного грошового забезпечення, з урахуванням 5% відповідних сум грошового забезпечення особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження служби і віднесені до 3 категорії та здійснити виплату у вказаному розмірі з урахуванням виплачених сум, з 01.01.2008 однією сумою. 
Відповідач ГУ ПФУ у Волинській області позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 19.02.2021 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення, дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позовних вимог, які не відповідають фактичним обставинам справи, прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що на час призначення позивачу пенсії її розмір був обрахований, виходячи з 79% від грошового забезпечення. Порядок перерахунку призначених пенсій військовослужбовців урегульований положеннями ст.63 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” №2262-XII від 09.04.1992 (далі – Закон №2262-ХІІ), яка змін не зазнавала, якою визначаються умови призначення пенсії відповідно до ст.13 цього Закону, а також ст.13 Закону №2262-ХІІ не зазнавала змін та не містила приписів щодо зменшення відсоткового розміру раніше призначеної пенсії, обчисленої від грошового забезпечення. Тому вважає апелянт, що змінною є лише розмір грошового забезпечення,  натомість відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислювалось при її призначенні відповідно до ст.13 Закону №2262-ХІІ є незмінним. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 19.02.2021 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю. 
Відповідач ГУ ПФУ у Волинській області не погодився з доводами апеляційної скарги та подав до суду першої інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що правове обґрунтування апеляційної скарги не спростовує правильності й законності оскарженого рішення суду, а тому просить його залишити в силі, залишивши без задоволення апеляційну скаргу. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задоволити частково, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області як одержувач пенсії за вислугу років з 01.09.1997 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі – Закон №2262-ХІІ), є інвалідом війни 3 групи та учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1988 році 1 категорії, що підтверджується відповідними копіями посвідчень (а.с. 8-10). 
На дату звільнення із військової служби, вислуга років позивача складає 28 років. Пенсія призначена з 01.09.1997 року в розмірі 79% відповідного грошового забезпечення (а.с. 17, 35), з яких 74% - за 28 років вислуги та 5% - як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 3. 
Рішенням комісії виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради народних депутатів із спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС від 03.10.1998, протокол №279, визнано видачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ОСОБА_1 безпідставною, видане посвідчення вилучено (а.с. 37-зв.). Вказане рішення надіслане супровідним листом у січні 1999 року за №1-23/19 військовому комісару Володимир-Волинського ОМВК. 
Внаслідок прийняття такого рішення військовим комісаріатом проведено перерахунок пенсії позивача в розмірі 74 проценти грошового забезпечення (а.с. 36). 
24 березня 2006 року ОСОБА_1 . Волинською ОДА видано посвідчення серії НОМЕР_1 учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988-89 рр. (Категорія 3), що підтверджується копією відповідного посвідчення (а.с. 38). 
З 01.01.2008 і в наступних періодах позивачу проводився перерахунок пенсії в розмірі 74% відповідних сум грошового забезпечення,  до складу якої не увійшло 5% підвищення до пенсії як ліквідатору наслідків аварії на ЧАЕС категорії 3 (а.с. 20, 23, 40, 42, 44). 
11.11.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про перерахунок пенсії в розмірі грошового забезпечення, визначеного станом на дату призначення пенсії, починаючи із 01.01.2018 року (а.с. 12). 
ГУ ПФУ у Волинській області листом від 30.11.2020 №16776-16902/К-02/8-0300/20  повідомило позивача про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії. Вказано, що Законом України “Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців” № 3591-IV від 04.06.2006 внесено зміни до статті 13 Закону №2262, на підставі яких виключено норму, що передбачала збільшення пенсії на 5% сум грошового забезпечення особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи 3 категорії, у зв`язку з чим, розмір пенсії ОСОБА_1 переглянуто. На виконання постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" №1294 проведено перерахунок пенсії позивача з 01.01.2008 в розмірі 74% грошового забезпечення. З 01.01.2018 року розмір пенсії обчислено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб» і складає 74 відсотка грошового забезпечення (а.с. 13-14). 
Вважаючи дії відповідача протиправними щодо відмови здійснити спірний перерахунок пенсії, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом. 

Відмовляючи у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснив перерахунок позивачу пенсії у розмірі 74% грошового забезпечення, з урахуванням розміру грошового забезпечення, встановленого з 1 січня 2008 року для відповідних категорій осіб з дотриманням вимог чинного законодавства. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
На час призначення позивачу пенсії (01.09.1997) відповідно до статті 13 Закону №2262-ХІ (в редакції чинній на час призначення позивачу пенсії), пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: а)  особам  офіцерського  складу,  прапорщикам  і   мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та  військової  служби  за контрактом,  особам  начальницького  і  рядового  складу   органів внутрішніх справ, які мають вислугу 20 років і більше  (пункт  "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50  процентів,  а  звільненим  у відставку   за  віком  або  за  станом  здоров`я  -  55  процентів відповідних  сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги  понад  20  років  -  3 проценти відповідних сум грошового забезпечення;  б)  особам  офіцерського  складу,  прапорщикам  і   мічманам, військовослужбовцям надстрокової  служби  та  військової служби за контрактом, особам  начальницького  і   рядового   складу  органів внутрішніх справ, які мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше,  з яких не менше 12 років і  6  місяців  становить військова служба  або служба в органах внутрішніх справ (пункт "б" статті 12):  за загальний трудовий стаж 25 років - 50 процентів  і за кожний рік стажу понад 25 років - один процент відповідних  сум грошового  забезпечення  (стаття  43); в) особам, зазначеним у пунктах "а" і "б"  цієї  статті,  які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи  під час проходження служби і віднесені до категорії 1,  розмір  пенсії за вислугу років збільшується на 10  процентів,  а  віднесеним  до категорій  2,  3  і  4  - на 5 процентів відповідних сум грошового забезпечення. Загальний  розмір  пенсії,  обчислений  відповідно  до   цієї статті, не  повинен  перевищувати  85  процентів  відповідних  сум грошового забезпечення, а особам, які брали  участь  у  ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи  під  час  проходження  служби і віднесені до категорії 1, - 95 процентів, до категорій 2 і 3,  - 90 процентів. 
Пунктом 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04.04.2006 №3591-IV, внесені зміни, згідно з якими нова редакція підпункту «в» статті 13 Закону №2262-ХІІ зазначену 5-процентну доплату не передбачала. 
З 1 січня 2008 року на підставі статті 63 Закону №2262-Х1І та постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - постанова № 1294) відповідач провів перерахунок пенсії позивача з урахуванням розміру грошового забезпечення, встановленого з 1 січня 2008 року для відповідних категорій осіб виходячи з чинної на цю дату редакції статті 13 вказаного Закону, яка не передбачала збільшення розміру пенсії за вислугу років на 5 процентів. 
При цьому, як видно з матеріалів справи, розмір пенсії позивача з 1 січня 2008 року не зменшився (а.с. 39, 40). 
Підставою перерахунку всіх призначених за Законом №2262-XIІ пенсій згідно з частиною 3 статті 63 цього Закону (у редакції від 01.01.2008) є зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством. Перерахунок пенсій здійснюється на момент виникнення права на перерахунок пенсій і провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у строки, передбачені частиною другою статті 51 цього Закону. 
Порядок перерахунку пенсій з 1 січня 2008 року регулюється Порядком проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року №45, згідно з пунктом 1 якого перерахунок раніше призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ пенсій проводиться у разі прийняття рішення Кабінетом Міністрів України про зміну розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення для відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв`язку із введенням для них нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, установлених законодавством. 
Нові види грошового забезпечення військовослужбовців були визначені постановою №1294, яка набирала чинності з дня втрати чинності указами Президента України, що визначали умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу державних органів, але не раніше ніж 1 січня 2008 року. 
З урахуванням наведеного, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що відповідач здійснив перерахунок позивачу пенсії з урахуванням розміру грошового забезпечення, встановленого з 1 січня 2008 року для відповідних категорій осіб. 
На даний час вищевказані положення не скасовані та не визнані неконституційними. 
Виходячи з системного аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки на момент здійснення перерахунку пенсії, а саме з 1 січня 2008 року,  стаття 13 Закону №2262-ХІІ  не передбачала 5% збільшення пенсії для військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження служби і віднесені до категорії 3, а інша норма, яка б встановлювала таку доплату, в чинному законодавстві України відсутня, то відсутні правові підстави для нарахування наведеної 5% доплати для зазначених військовослужбовців. 
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду при вирішенні подібних спорів, що наведена у постанові від 08.05.2018 у справі №752/17929/13-а, яку обґрунтовано взяв до уваги суд першої інстанції. 
Також колегія суддів враховує, що відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
За правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні “Великода проти України” (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. 
Судом враховується, що позивачу після перерахунку пенсії було збільшено її розмір у грошовому виразі, що свідчить про недопущення порушення відповідачем прав пенсіонера та не ставить під сумнів саму сутність змісту права на соціальний захист. 
Крім того, станом на час звернення позивача із заявою до відповідача про перерахунок пенсії (листопад 2020 року) у відповідності до частин 1 та 2 статті 63 Закону №2262-ХІІ підставою для перерахунку раніше призначеної пенсії  військовослужбовцям та особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей у зв`язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку. Якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії, то пенсія перераховується за нормами цього Закону. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців з дня подання додаткових документів і не раніше, ніж з дня введення в дію цього Закону. 
Колегія суддів звертає увагу, що позивач окрім заяви від 11.11.2020 року про перерахунок пенсії не надав відповідачу жодного іншого документа, який би слугував підставою для проведення відповідного перерахунку пенсії. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині здійснення позивачу перерахунку пенсії із зменшенням відсоткового грошового забезпечення не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. 

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. 
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Відтак, на переконання колегії суддів, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. 
Також колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. 
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. 
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. 
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. 
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття “дізнався” та “повинен був дізнатись”. Так, під поняттям “дізнався” необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок. 
Водночас, колегія суддів апеляційного суду наголошує на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву. 
Як видно з матеріалів справи, звертаючись 11.11.2020 до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, позивач вже знав, що у період з 01.01.2008 до часу звернення в пенсійний орган для здійснення такого перерахунку про нарахування пенсії із меншого відсоткового розміру грошового забезпечення. 
Проте з адміністративним позовом про здійснення перерахунку та виплати пенсії за вищевказаний період позивач звернулася лише 14 січня 2021 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи поштовим конвертом (а.с. 27), тобто з пропуском строку, встановленого статтею 122 КАС України. 
Відтак, колегія суддів апеляційного суду вважає, що отримання позивачем листа відповідача від 30.11.2020 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 12 років після отримання пенсії за січень 2008 року. 
Необґрунтованими є посилання позивача на те, що до спірних правовідносин має застосовуватися умова – виплата пенсії без обмеження строку. 
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а дійшла висновку, що норми, зокрема статі 87 Закону №1788-ХІ та статті 46 Закону №1058-ІV (щодо не обмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу. 
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. 
Крім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський Суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. 
Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовом позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи таких не встановлено, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КАС України та залишення адміністративного позову без розгляду у відповідній частині. 
Вказана правова позиція щодо застосування до спірних правовідносин положень статей 122, 123 КАС України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а та постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. 
Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. 
Згідно п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. 
Частинами 3 і 4 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
Враховуючи викладене, судом першої інстанції не з`ясовано обставини щодо строку звернення позивачем до адміністративного суду із вказаним позовом, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 319 КАС України підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог за період з 01 січня 2008 року до 13 липня 2020 року та в цій частині залишенню частини позовних вимог без розгляду, з наведених вище підстав. 
У решта частині рішення суду першої інстанції від 19 лютого 2021 року слід залишити без змін, як законне та обгрунтоване. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.3 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                               постановив:  

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року  в адміністративній справі №140/591/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – скасувати частково, а саме, в частині відмови у задоволенні позовних вимог за період з 01 січня 2008 року по 13 липня 2020 року включно. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити за період з 01 січня 2008 року по 13 липня 2020 року включно – залишити без розгляду. 
У решта частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року  в адміністративній справі №140/591/21 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль