справа № 760/6198/20
головуючий у суді І інстанції Українець В.В.
провадження № 22-ц/824/3637/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
23 квітня 2021 року                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Суханової Є.М., Сержанюка А.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року 
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в :
У березні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 серпня 2018 року у розмірі 14 889 грн 32 коп. та судові витрати по справі у розмірі 2 102 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, підписав анкету-заяву № б/н від 10 серпня 2018 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 8 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом заяві.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 20 грудня 2019 року становить 14 889 грн 32 коп., з яких: 8 286 грн 44 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 4 464 грн 17 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, 953 грн 50 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статтею 625 ЦК України, штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина); 685 грн 21 коп. - штраф (процентна складова).
У зв`язку з чим АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 20 грудня 2019 року у розмірі 14 889 грн 32 коп. та витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позову.
Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку не містить відомостей, яку саме платіжну картку банк відкрив відповідачу. 
Позивачем не надано доказів на підтвердження доказів на підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем, а саме видачі банком картки та коштів по ній, зокрема, виписки з особового рахунку, копій квитанцій, меморіального ордеру тощо.
Судом зазначено, що надана копія анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача.
АТ КБ «Приватбанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру виданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.
Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.
Крім того, вказано, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач був ознайомлений та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 10 серпня 2018 року.
Також зазначено, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» не дотримало вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов АТ КБ «Приватбанк».
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права
Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність. Такі висновки суду першої інстанції безпідставні та не ґрунтуються на матеріалах справи.
Вказує, що з моменту підписання відповідачем заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку частини першої ст. 364 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Після підписання анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», на яку встановлено початковий кредитний ліміт.
Згідно з тарифу обслуговування кредитних карт «Універсальна» на момент оформлення кредиту банком встановлено поточну процентну ставку, вказано розміри комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо, тобто, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.
Апелянт вказує, що кредитний договір, що укладений між сторонами у справі, повністю відповідає вимогам частини 1 статті 207 та частини 2 статті 208 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину. Спірний кредитний договір є публічним договором, умови якого відповідно до частини другої статті 633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг, що надаються банком.
Зазначає, що свідченням визнання угоди відповідачем є факт користування картрахунку та використання кредитних коштів, так як згідно частини другої статті 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Також апелянтом надано виписку по руху коштів, яка до суду першої інстанції не подавалась, відповідно якої відповідачу було встановлено кредитний ліміт, яким він неодноразово користувався, знімаючи кредитні кошти через банкомат, купуючи продукти харчування, ліки, сплачуючи комунальні послуги, здійснюючи перерахування на інші карткові рахунки, поповнюючи рахунок у терміналі самообслуговування, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.
 Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 серпня 2018 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а.с. 9).
З розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем нараховано 8 286 грн 44 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 4 464 грн 17 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, 953 грн 50 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статтею 625 ЦК України, штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина); 685 грн 21 коп. - штраф (процентна складова).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач просив суд стягнути з відповідача 8 286 грн 44 коп. заборгованості за кредитом.
Як встановлено судом першої інстанції, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку не містить відомостей, яку саме платіжну картку банк відкрив відповідачу. Зазначена інформація не міститься й у наданому позивачем паспорті споживчого кредиту (а.с. 10-11).
Крім того, як правильно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не мітять, а позивачем не надано доказів на підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем, а саме видачі банком картки та коштів по ній, зокрема, виписки з особового рахунку, копій квитанцій, меморіального ордеру тощо.
Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача.
У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого ОСОБА_1 кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.
Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року в справі № 703/3063/18.
Законом обов`язок доказування покладений на учасників справи.
За таких обставин, вимога про стягнення з відповідача 8 286 грн 44 коп. заборгованості за тілом кредиту задоволенню не підлягає.
Позивач також просив стягнути з відповідача 4 464 грн 17 коп. заборгованості за простроченими відсотками, 953 грн 50 коп. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина); 685 грн 21 коп. - штраф (процентна складова).
Колегія суддів вважає, що оскільки позивачем не доведено видачу відповідачу кредитної картки, розміру наданого кредиту, тому, відповідно, відсутні підстави нарахування заборгованості за простроченими відсотками, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг.
Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Щодо наданої апелянтом до суду апеляційної інстанції виписки по руху коштів, то слід зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Частиною третьою цієї статті передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
При цьому, апелянтом не вказано та не надано доказів щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому колегія суддів дійшла висновку про відмову в прийнятті цих доказів.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що свідченням визнання угоди відповідачем є факт користування ним картрахунку та використання кредитних коштів, оскільки в матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано докази надання відповідачу кредитної картки та, відповідно, кредитних коштів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України). 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року - без змін. 
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.

 
 
Головуючий                                                                                            Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                    Є.М. Суханова
 
                                                                                                             А.С. Сержанюк