КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 761/7530/20	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5829/2021	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
22 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Семенюк Т.А
Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ЛАДА-2» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за порушення встановлених строків виплати заробітної плати, середнього заробітку у зв`язку з невидачею трудової книжки та зобов`язання видати трудову книжку,-
 
В С ТА Н О В И В :
 
У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ЛАДА-2» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за порушення встановлених строків виплати заробітної плати, середнього заробітку у зв`язку з невидачею трудової книжки та зобов`язання видати трудову книжку.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 01.01.2008 року по 30.06.2018 року позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді охоронця.
Як зазначає позивач, 16.07.2018 року керівник відповідача в усній формі повідомив позивача про його звільнення. Копію наказу про звільнення позивачу не було вручено.
Вказує, що за період роботи з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року йому не була виплачена заробітна плата в розмірі 7 460,00 грн.
Крім того, в день звільнення не було видано трудову книжку. Позивачнеодноразово особисто, телефонним зв`язком та з письмовими заявами звертався з вимогою повернути йому трудову книжку, проте такі звернення залишились без задоволення.
У зв`язку із викладеним просив стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року в розмірі 7 460,00 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2018 року по 06.03.2020 року в розмірі 78 889,50 грн.; компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати в розмірі 721,02 грн.; зобов`язати відповідача видати позивачу оригінал його трудової книжки.
На підставі положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за 423 робочих дні за період з 30.06.2018 року по 06.03.2020 року, середньоденну заробітну плату позивач зазначає в сумі 186,50 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року позов ОСОБА_2 до Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ЛАДА-2» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за порушення встановлених строків виплати заробітної плати, середнього заробітку у зв`язку з невидачею трудової книжки та зобов`язання видати трудову книжку - задоволено частково.
Стягнуто з Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ЛАДА-2» на користь ОСОБА_2 не виплачену заробітну плату за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року в розмірі 7 460 грн., компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати в розмірі 721 грн. 02 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 000 грн.
Зобов`язано Кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ЛАДА-2» видати ОСОБА_2  трудову книжку.
Стягнутоз Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ЛАДА-2» на користь ОСОБА_2  судовий збір в розмірі 946,53 грн.
Стягнутоз Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ЛАДА-2» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду від 29 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ЛАДА-2» на користь  ОСОБА_3  середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 30.06.2018 року по 06.03.2020 року в розмірі 78 889,50 грн., вважаючи, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги, зазначив, що внаслідок невидачітрудової книжки при звільненні, ОСОБА_2 був позбавлений права працевлаштуватися на офіційну роботу, за тієї обставини, що потенційні роботодавці вимагали від кандидатів на посаду наявність трудової книжки із записами про місця попередньої роботи.
Зазначає, що судом першої інстанції також не прийнято до уваги той факт, що внаслідокзатримки виплати відповідачем заробітної плати ОСОБА_2 зазнав матеріальних збитків, оскільки неотримання грошових коштів у розмірі 7460,00 грн. вже є матеріальним збитком позивача.
Вважає, що обґрунтування судом першої інстанції зменшення обсягу задоволення позовних вимог тим фактом, що позивач є пенсіонером за віком та отримуєпенсійне забезпечення не є законною підставою для зменшення розміру стягнення за позовом.
19 травня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ЛАДА-2» - Паруль Ю.О., яка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось 30 червня 2018 року, а з вказаною позовною заяву звернувся у березні 2020 року (пройшло два роки); позивач не звертався до кооперативу щодо вирішення вказаного питання; відсутні майнові витрати, пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні та невидачею трудової книжки, судом правомірно враховано не співмірність компенсації та те, що кооператив не є прибуткова організація та має єдиний дохід у формі членських внесків.
В іншій частині рішення не оскаржується та в апеляційному порядку не переглядається. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судом встановлено, що згідно інформації, наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві, в період з 01.01.2008 року по вересень 2010 року, а потім з червня 2013 року по 30.06.2018 року ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з Кооперативом по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ЛАДА-2» на посаді охоронця.
Суду не було надано копії наказу про прийняття позивача на роботу чи звільнення, як і не було надано копії трудової книжки, а тому підстава звільнення позивача не встановлена.
Всічні 2019 року позивач звертався із заявою до Голови правління Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ЛАДА-2» ОСОБА_4 в якій просив виплатити йому заробітну плату з травня 2018 року, проте листвідповідачем отриманий не був та повернувся з відміткою відділення пошти «За закінченням встановленого строку зберігання».
В лютому 2019 року направив аналогічну заяву, проте і вона повернулась без вручення.
Суду не надано доказів, що в день звільнення позивача - 30.06.2018 року - він працював. А вимоги про виплату заробітної плати відповідачем не отримані.
Судом встановлено, що відповідач не провів з позивачем розрахунок при звільненні та не видав трудову книжку.
Позивач визначив в позовній заяві середньоденний заробіток в розмірі 186,50 грн., який розрахований у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
Загальна кількість днів затримки розрахунку становить 423 дні, а саме:
2018 рік - липень - 22 дні; серпень - 22 дні, вересень - 20 днів, жовтень - 22 дні, листопад - 22 дні, грудень - 20 днів.
2019 рік -250 робочих днів.
2020 рік - січень - 21 день, лютий - 20 днів, березень - 4 дні.
Тому на думку позивачасума середнього заробітку за час затримки виплати становить 186,50 грн. х 423 дні = 78 889,50 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_2 з 78889,50 до 10 000 грн., при цьому виходив з розміру простроченої заборгованості Кооперативу, періоду прострочення, співмірності заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості та врахував що відповідач є неприбутковою організацією, яка має доход лише у вигляді внесків членів кооперативу, а також врахував, що вся документація була викрадена колишнім головою правління.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 21 КЗпП України передбачений обов'язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (статті 117 КЗпП України).
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов'язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов'язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 був звільнений з займаної посади з 30 червня 2018 року, з даним позовом до суду звернувся лише в березні 2020 року, тобто, більше ніж через півтора року, при цьому, судом не встановлено, що позивачу не було відомо про його порушене право щодо заборгованості по заробітній платі на момент звільнення та затримки видачі трудової книжки.
Час затримки у виплаті заробітної плати з моменту звільнення ОСОБА_2 30 червня 2018 року по дату звернення до суду 05 березня 2020 року складає 423 робочих днів, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні складає 78 889,50 грн. (186,50 грн. * 423). Судом враховано, що сума невиплаченої при звільненні заробітної плати в розмірі 78 889,50 грн. є значно більшою, ніж визначена сума заборгованості із заробітної плати в розмірі 7 460 грн.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд першої інстанції дійшов правильного висновку при визначенні розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000 грн.
Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, з урахуванням обставин справи, істотної диспропорції вказаної суми, що підлягає стягненню, враховуючи те, що в разі присудження позивачу до виплати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у вищенаведеній сумі, можуть бути порушені права інших працівників відповідача на оплату їх праці, тому колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною ВП ВС у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, визначила критерії, з яких має виходити суд при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та зазначила, що суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому оскаржувану рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, - 
                                                      
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 -  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року - залишити без змін . 
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий 

Судді