ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/15139/20	
                                                                                Суддя 1-ї інстанції – Жукова Є.О.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Сафронової С.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення від 30.09.2020 року №0400-0313-8/89398; зобов`язання призначити та виплачувати пенсію у зв`язку з втратою годувальника з 26.09.2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:
-  визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_2 , що викладене  повідомленні від 30 вересня 2020 року за №0400-0313-8/89398;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника, ОСОБА_2 з 26 вересня 2020 року.
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судовий збір у розмірі 840,80 грн.;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року позовну заяву задоволено частково.
Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_2 , що викладене у повідомленні від 30 вересня 2020 року за №0400-0313-8/89398.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_2 , від 26.09.2020 року.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з означеним рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області оскаржив його до суду апеляційної інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги, в якій просить його скасувати в частині щодо визнання протиправними дій та зобов`язання повторно розглянути заяву про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника та прийняти нове рішення по справі, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в цій частині.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що умовою для призначення члену сім`ї померлого годувальника пенсії по втраті годувальника, є непрацездатність такого члена сім`ї, який був на його утриманні. При цьому, вказана умова (непрацездатність члена сім`ї) повинна існувати саме на день смерті годувальника (момент втрати такого годувальника), а не в будь-який подальший період часу після його смерті. Оскільки на день смерті чоловіка позивачка не була непрацездатною, у зв`язку з чим, відмова у призначенні пенсії по втраті годувальника є правомірною.
При цьому, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, а відтак, в силу приписів ст.308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається.
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 26.07.1981 року серія НОМЕР_1 , копія якого знаходиться в матеріалах справи.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23.05.2013 р. серія НОМЕР_2 , копія якого міститься в матеріалах справи.
Відповідно до відомостей про склад зареєстрованих, копія якої міститься в матеріалах справи,  судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 була зареєстрована разом з ОСОБА_2 , 1959 р.н. до дня його смерті.
26.09.2020 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України  в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника – померлого чоловіка ОСОБА_2 .
Листом від 30.09.2020 р. за №0400-0313-8/89398 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області посилаючись на те, що ОСОБА_1 не набула права на пенсію за віком, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відмовило у призначенні пенсії по втраті годувальника.
Позивач не погодившись з таким рішенням відповідача, звернулася до суду з адміністративним позовом.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зокрема, призначення, перерахунку і виплати пенсій.
Згідно зі ст. 1 Закону № 1058-IV пенсія – щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Слід зазначити, що статтею 36 Закону № 1058-IV визначені умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною 1 статті 36 Закону № 1058-IV встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу.
Тобто, для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника необхідно дві умови  по-перше особа повинна бути непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника і по  друге вона повинна бути на утриманні померлого годувальника на день його смерті.
Обидві ці умови повинні бути одночасними.
Для реалізації норми ч. 1 зазначеної статті в частині 2 ст. 36 Закону № 1058-IV визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються:
1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;
2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років;
3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності – один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.
Згідно з ч.3 ст.36 Закону № 1058-IV до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:
1) були на повному утриманні померлого годувальника;
2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Положеннями ч.1 ст.37 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.
Згідно з п.3 ч.1 ст.45 Закону № 1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.
Так, підставою для відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 30.09.2020 року за №0400-0313-8/89398 стало те, що, на думку відповідача, ОСОБА_1 згідно із ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком мають жінки в 59 років 6 місяців, які народились з 01 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року та за наявності стажу роботи не менше 27 років. Однак стаж загальний стаж ОСОБА_1 становить 18 років 0 місяців 15 днів, а відтак, вона не набула право на призначення пенсії віком, що є передумовою для звернення за пенсією по втраті годувальника. 
Досліджуючи підстави для відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
При цьому, з огляду на те, що станом на 26.09.2020 року позивач мала загальний стаж 18 років 0 місяців 15 днів, що сторонами не заперечується, то, відповідно, у період по 31 грудня 2017 року вона мала необхідний для призначення пенсії за віком страховий стаж 15 років.
Водночас станом до 31 грудня 2017 року ОСОБА_1 не досягла віку, необхідного для призначення  пенсії за віком – 60 років.
Однак, згідно із абз. 3 ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_3 , виданого Жовтневим РВ Криворізьким МУ УМВС України в Дніпропетровській області 28 квітня 2000 року.
Таким чином, станом на момент звернення до Головного управління Пенсійного фонду України – 26 вересня 2020 року, позивач досягла необхідного пенсійного віку і набула право на призначення їй пенсії пенсі за віком згідно із ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування». 
Відтак враховуючи те, що позивач, як дружина померлого годувальника, досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а отже має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
У зв`язку з чим, відмова у призначенні ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника є протиправною, у зв`язку з чим, з урахуванням дискреційних повноважень відповідача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог і, зокрема, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
При цьому, доводи заявника апеляційної скарги відносно того, що на день смерті чоловіка позивач не була непрацездатною, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки зазначені обставини не були підставою для відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321,322 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області –  залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року –  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з складення в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
В повному обсязі постанова складена 08.06.2021 року.

   
Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова