ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року 
м. Київ

Справа №  904/393/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:      Баранця О. М. - головуючого, Бакуліної С. В., Мамалуя О. О., 
за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів Мороза В. Ф., Коваль Л. А., Чередка А. Є.
від 14 січня 2021 року

за позовом ОСОБА_1 
до: 1) Приватного підприємства «Алмира Групп», 2) ОСОБА_2 
про визнання недійсними рішення власника Приватного підприємства «Алмира Групп» та реєстраційних записів 

за участю представників:
позивача:  ОСОБА_1 , Литовченко Д. С.
відповідача-1: не з`явилися 
відповідача-2: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
У січні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного підприємства «Алмира Групп» та ОСОБА_2 про:
- визнання недійсним рішення власника Приватного підприємства «Алмира Групп» (далі по тексту - Підприємство), оформленого протоколом № 9/2018 від 12 вересня 2018 року, а саме: в частині: «В зв`язку з продажем частки в статутному капіталі Підприємства від 12.09.2018, згідно якого ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 100% статутного капіталу Підприємства, а також всі права власника Підприємства, вважати новим власником підприємства ОСОБА_2 . Затвердити та підписати нову редакцію статуту Підприємства»;
- визнання недійсними реєстраційних записів в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 12241050019027842 від 13 вересня 2018 року щодо реєстрації власника (засновника) Приватного підприємства «Алмира Групп» та Статуту підприємства в редакції від 12 вересня 2018 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що спірне рішення власників Приватного підприємства «Алмира Групп» в частині виключення позивача зі складу учасників Підприємства та передачі 100% статутного фонду Підприємства ОСОБА_2 прийняте безпідставно, оскільки договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Підприємства між позивачем та відповідачем-2 не укладався, відповідач-2 не розрахувався з позивачем за придбання частки у статутному капіталі Підприємства, що порушує права позивача. 
2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
12 вересня 2018 року відбулися збори власників Приватного підприємства «Алмира Групп», на яких ОСОБА_1 як одноособовий власник Приватного підприємства «Алмира Групп» прийняв рішення, оформлене протоколом № 9/2018 від 12 вересня 2018 року, за змістом якого вирішив вважати новим власником Підприємства ОСОБА_2 у зв`язку з продажем ОСОБА_1 100% частки в статутному капіталі Підприємства та передачею цієї частки та усіх прав власника Підприємства ОСОБА_2 ..
13 вересня 2018 року на підставі зазначеного рішення була проведена державна реєстрація змін до установчих документів Приватного підприємства «Алмира Групп» щодо засновника Підприємства, відповідно до якої засновником Підприємства є ОСОБА_2 , а керівником - ОСОБА_1 .
У січні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного підприємства «Алмира Групп» та ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсними:
- рішення власника Приватного підприємства «Алмира Групп», оформлене протоколом № 9/2018 від 12 вересня 2018 року, про те, що ОСОБА_2 є новим власником Підприємства;
- реєстраційні записи в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 12241050019027842 від 13 вересня 2018 року щодо реєстрації власника (засновника) Приватного підприємства «Алмира Групп» та статуту підприємства в редакції від 12 вересня 2018 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що спірне рішення порушує права позивача, оскільки договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Підприємства між позивачем та відповідачем-2 не укладався, відповідач-2 не розрахувався з позивачем за придбання частки у статутному капіталі Підприємства. 
3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.
Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 25 серпня 2020 року позов задовольнив повністю: визнав недійсними рішення власника Приватного підприємства «Алмира Групп» № 9/2018 від 12 вересня 2018 року та реєстраційний запис в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 12241050019027842 від 13 вересня 2018 року щодо реєстрації власника (засновника) Приватного підприємства «Алмира Групп» та статуту Підприємства в редакції від 12 вересня 2018 року.
Місцевий господарський суд виходив з того, що спірне рішення було прийняте безпідставно, оскільки продаж корпоративних прав ОСОБА_1 як учасника Приватного підприємства «Алмира Групп» фактично не відбувся, докази укладення договору купівлі-продажу 100 % частки статутного капіталу Підприємства та докази здійснення відповідачем-2 оплати такої частки в матеріалах справи відсутні.
Також суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги у цій справі заявлені у межах загального трирічного строку позовної давності. За висновком суду спеціальна позовна давність в один рік, передбачена пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосується товариств, до яких Приватне підприємство «Алмира Групп» за своєю організаційно-правовою формою не відноситься.
Центральний апеляційний господарський суд постановою від 14 січня 2021 року скасував рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2020 року у справі № 904/393/20, ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 4  204,00 грн поклав на позивача. Стягнув з       ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 6  306,00 грн.
Суд апеляційної інстанції прийняв надані відповідачем-2 до суду апеляційної інстанції додаткові докази: копію договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року та копію розписки від 12 вересня 2018 року, визнав поважними причини неподання цих доказів відповідачем-2 до місцевого господарського суду та дійшов висновку про те, що ці докази у сукупності зі спірним рішенням є більш вірогідними, ніж докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а спірне рішення власника Приватного підприємства «Алмира Групп», оформлене протоколом № 9/2018 від 12 вересня 2018 року, не порушує прав позивача
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі позивач - ОСОБА_1 просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14 січня 2021 року, а справу передати на новий розгляд або для продовження розгляду.
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження постанови апеляційного господарського суду позивач послався на пункт 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, оскільки:
- необґрунтовано відхилив клопотання позивача про призначення комплексної почеркознавчої експертизи та експертизи технічного дослідження документів, за результатом проведення яких, на думку позивача, будуть встановлені обставини автентичності підпису позивача на договорі купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року та розписці до цього договору від 12 вересня 2018 року, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України);
- встановив обставини, що мають суттєве значення у розгляді цього спору, на підставі недопустимих доказів, а саме: договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року та розписки до цього договору від 12 вересня 2018 року, які є підробленими документами, порушив порядок прийняття цих доказів, які не були подані до суду першої інстанції, а були подані до суду апеляційної інстанції представником відповідача-2 (пункт 4 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України).
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
18 травня 2021 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від відповідача-2 надійшов відзив на касаційну скаргу. Згідно з відбитком поштового штемпелю на конверті, в якому відповідач-2 надіслав відзив на касаційну скаргу, цей відзив відповідач-2 подав з 12 травня 2021 року, тобто з пропуском встановленого Верховним Судом строку. У відзиві на касаційну скаргу відповідач-2 зазначає про відсутність у нього можливості своєчасно подати відзив на касаційну скаргу з огляду на отримання ухвали Верховного Суду від 21 квітня 2021 року про відкриття касаційного провадження у цій справі 05 травня 2021 року, тобто у день закінчення встановленого цієї ухвалою строку для подання відзиву на касаційну скаргу.
Верховний Суд вважає за можливе прийняти до розгляду поданий відповідачем-2 відзив на касаційну скаргу, продовживши відповідачу-2 строк на подання відзиву на касаційну скаргу за власною ініціативою.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач-2 просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14 січня 2021 року у цій справі - без змін, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та на те, що позивач у касаційній скарзі не довів неправильного застосування та порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.
Відповідач-1 відзив на касаційну скаргу не надав.
Позиція Верховного Суду
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції.
Касаційний господарський суд, обговоривши доводи позивача, наведені у касаційній скарзі та доводи відповідача-2 у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судами попередніх інстанцій, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 62 Господарського кодексу України підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
За змістом частин третьої та п`ятої статті 63 Господарського кодексу України залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.
Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 Господарського кодексу України).
Згідно з частиною третьою статті 62 Господарського кодексу України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту. 
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 65 Господарського кодексу України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.
За змістом частин першої та третьої статті 135 Господарського кодексу України власник майна має право одноосібно або спільно з іншими власниками на основі належного йому (їм) майна здійснювати господарську діяльність в організаційно-правових формах господарювання, не заборонених законом, на свій розсуд визначаючи мету і предмет, структуру утвореного ним суб`єкта господарювання, склад і компетенцію його органів управління, порядок використання майна, інші питання управління діяльністю суб`єкта господарювання, а також приймати рішення про припинення заснованих ним суб`єктів господарювання відповідно до законодавства. 
Власник має право здійснювати організаційно-установчі повноваження також на основі належних йому корпоративних прав відповідно до цього Кодексу та інших законів. 
Отже власник (власники) приватного підприємства здійснюють свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним (ними) органи відповідно до статуту, у якому, зокрема, може бути визначений склад і компетенція органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна.
Відповідно до статті 7 статуту Приватного підприємства «Алмира-Групп» (у редакції затвердженій рішенням власника від 07 вересня 2018 року, чинній станом на дату прийняття спірного рішення власника Приватного підприємства «Алмира-Групп» від 12 вересня 2018 року) управління Підприємством здійснюється відповідно до цього статуту. Власник здійснює свої права щодо управління Підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до цього статуту.
До виключної компетенції власника відноситься вирішення, зокрема, питання про визначення основних напрямів діяльності Підприємства, затвердження його планів і звітів про їх виконання; внесення змін до статуту підприємства. 
Власник встановлює, що вирішення всіх інших питань діяльності Підприємства відноситься до компетенції директора Підприємства. Власник може здійснювати безпосереднє керівництво та обіймати посаду директора Підприємства.
Підставами для визнання недійсними рішень вищого органу управління юридичної особи незалежно від її організаційно-правової форми можуть бути: 
-невідповідність рішень нормам законодавства;
- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення зборів вищого органу управління; 
- позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах.
Крім того, враховуючи положення статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, особа, яка є учасником (власником, акціонером, членом) юридичної особи та звертається до суду з позовом про визнання недійсним рішення вищого органу управління цієї юридичної особи, має обґрунтувати, в чому полягає порушення її прав чи законних інтересів цим рішенням вищого органу управління, а суд має встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів позивача (учасника, власника, акціонера, члена юридичної особи). Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.
З огляду на викладене, враховуючи те, що предметом позову у цій справі є визнання недійсним рішення власника Приватного підприємства «Алмира-Групп», оформленого протоколом № 9/2018 від 12 вересня 2018 року, до предмета доказування у цій справі входить обставина щодо встановлення наявності чи відсутності порушення спірним рішенням прав та законних інтересів позивача як колишнього власника Підприємства,
Як вбачається з матеріалів справи порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання і проведення 12 вересня 2018 року зборів власників Приватного підприємства «Алмира-Групп» та позбавлення позивача можливості взяти участь у цих зборах не були визначені позивачем підставами недійсності спірного рішення.
Позивач не заперечує обставини своєї присутності 12 вересня 2018 року на зборах власників Приватного підприємства «Алмира-Групп» та прийняття ним як власником Підприємства спірного рішення. 
Як встановили суди попередніх інстанцій в обґрунтування підстав позову (підстав недійсності спірного рішення) позивач послався на те, що спірне рішення власника Приватного підприємства «Алмира Групп» в частині визначення новим власником Підприємства ОСОБА_2 прийняте безпідставно, оскільки договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Підприємства між позивачем та відповідачем-2 не укладався та відповідач-2 не розрахувався з позивачем за придбання частки у статутному капіталі Підприємства. Позивач послався на те, що спірне рішення суперечить частині першій статті 328 та частині першій статті 346 Цивільного кодексу України, оскільки з огляду на неукладення зазначеного вище договору право власності позивача на частку у статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» не припинилося з підстави, передбаченої частиною першою статті 346 Цивільного кодексу України, та відповідно у відповідача-1 право власності на цю частку не виникло.
Відповідно до частини першої статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з частиною першою статті 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі, зокрема, відчуження власником свого майна.
Як встановив суд апеляційної інстанції спірне рішення власника Приватного підприємства «Алмира Групп», оформлене протоколом № 9/2018 від 12 вересня 2018 року, було прийняте безпосередньо самим позивачем як власником Приватного підприємства «Алмира Групп» та містить пряме посилання на укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп». 
Крім того, як вбачається з оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції прийняв надані відповідачем-2 до суду апеляційної інстанції докази: копії договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та розписки від 12 вересня 2018 року, які до місцевого господарського суду не подавалися, визнавши поважними причини неподання цих доказів відповідачем-2 до місцевого господарського суду.
Врахувавши ці докази, а також правила доказування у господарському процесі, керуючись статтею 79 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ці додатково подані відповідачем-2 до суду апеляційної інстанції докази у сукупності зі спірним рішенням, прийнятим самим позивачем, в якому останній підтвердив відчуження своєї частки у статутному капіталі Підприємства на користь ОСОБА_2 , свідчить про більшу вірогідність існування обставин, на які посилається відповідач-2, зокрема про укладення договору купівлі-продажу, про відчуження позивачем йому за цим договором частки у статутному капіталі Підприємства та проведення розрахунків з позивачем за цим договором, ніж обставини, на які посилається позивач.
Верховний Суд не бере до уваги посилання позивача у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, на підставі недопустимих доказів: договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року та розписки до цього договору від 12 вересня 2018 року, які є підробленими документами, з огляду на таке.
По-перше, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові встановив обставини у справі, зокрема щодо укладення між позивачем та   відповідачем-2 договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року, не лише на підставі зазначених доказів, а на підставі комплексної оцінки усіх наявних у матеріалах справи доказів, керуючись правилом вірогідності доказів, закріпленим у статті 79 Господарського процесуального кодексу України. Суд апеляційної інстанції здійснив аналіз змісту спірного рішення власника Приватного підприємства «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року, доводів позивача та відповідачів у сукупності з додатковими доказами, наданими при здійсненні апеляційного провадження. 
Верховний Суд враховує той факт, що позивач, який особисто прийняв спірне рішення, тим самим визнав факт продажу ним ОСОБА_2 частки у статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» у розмірі 100 %, підтвердив своє волевиявлення на відчуження цієї частки за правочином, що спростовує його доводи про неукладення такого договору.
Крім того наведені позивачем в якості підстав позову обставини (неукладення між ним та відповідачем-2 договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Підприємства та непроведення відповідачем-2 з ним розрахунку за придбання частки у статутному капіталі Підприємства) є взаємосуперечливими та взаємовиключними. 
Позивач, посилаючись на те, що відповідач-2 не оплатив вартість придбаної частки у статутному капіталі Підприємства, тим самим також визнає факт укладення відповідного правочину. Фактично ця наведена позивачем в якості підстави позову обставина направлена на захист майнового права позивача, що виникло з договору купівлі-продажу частки, розірвання чи визнання недійсним якого не є предметом спору у цій справі. Спірне рішення власника Приватного підприємства «Алмира Групп» не є підставою виникнення такого права та не може його порушувати.
По-друге, доводи скаржника про те, що надані відповідачем-2 до суду апеляційної інстанції додаткові докази: копії договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року та розписки до цього договору від 12 вересня 2018 року є підробленими документами та є неналежними доказами у справі до уваги Верховним Судом не беруться, оскільки зводяться до встановлення обставин справи, оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Верховний Суд також не бере до уваги посилання позивача у касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції встановленого частиною третьою статті 269 Господарського процесуального кодексу України порядку прийняття доказів, які не були подані до суду першої інстанції, а були подані до суду апеляційної інстанції, оскільки зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції надав оцінку наведеним відповідачем-2 доводам в обґрунтування неможливості подання додаткових доказів у справі до місцевого господарського суду, перевірив ці доводи на предмет їх достовірності та встановив, що оригінали цих додаткових доказів знаходяться в матеріалах кримінального провадження №  12020040000000369, про що відповідачу-2 було невідомо під час розгляду справи у суді першої інстанції.
Наведеним спростовуються доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції не мотивував свої висновки щодо того, в чому полягає поважність причин неподання відповідачем-2 додаткових доказів до суду першої інстанції. Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на обставини того, що відповідач-2 міг надати додаткові докази у справі до суду першої інстанції, та на докази, які ці обставини підтверджують, оскільки ці посилання зводяться до встановлення обставин справи, оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Безпідставними є також і доводи позивача у касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання позивача про призначення комплексної почеркознавчої та технічного дослідження документів експертиз, за результатом проведення якої, на думку позивача, будуть встановлені обставини автентичності підпису позивача на договорі купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року та розписці до цього договору від 12 вересня 2018 року, які мають значення для правильного вирішення справи.
Як встановив суд апеляційної інстанції з клопотання позивача про призначення комплексної почеркознавчої та технічного дослідження документів експертиз, що надійшло до суду апеляційної інстанції 14 січня 2021 року, вбачається, що позивач оспорює вчинення ним підпису на договорі купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року, укладеного між ним та відповідачем-2, та розписці від 12 вересня 2018 року, вчиненої на виконання пункту 2.2. цього договору, а також ставить під сумнів порядок складання цих документів.
Отже призначення та проведення комплексної почеркознавчої експертизи та експертизи технічного дослідження документів, яку просив призначити у цій справі позивача, стосується дослідження договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року та розписки до цього договору від 12 вересня 2018 року. Проте, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції питання правомірності (дійсності) укладення договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп» від 12 вересня 2018 року не є предметом спору у цій справі.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів того, що спірне рішення суперечить нормам чинного законодавства, оскільки позивач розпорядився власними корпоративними права на свій розсуд згідно з власними майновими інтересами, відповідність волевиявлення щодо відчуження частки в статутному капіталі підприємства його внутрішній волі підтверджується наявними у справі доказами, які, у свою чергу, спростовують обставини, на які послався позивач у позовній заяві, щодо не укладення відповідного договору та відсутності факту втрати ним права власності на частку. 
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів наявності у нього порушених прав та / або інтересів внаслідок прийняття спірного рішення, що підлягають судовому захисту у визначений позивачем спосіб, з огляду на що правильно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним рішення власника Приватного підприємства «Алміра Групп», оформленого протоколом № 9/2018 від 12 вересня 2018 року. 
Також суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсними реєстраційних записів в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №  12241050019027842 від 13 вересня 2018 року, яка є похідною від вимоги про визнання недійсним рішення власника Приватного підприємства «Алміра Групп», оформленого протоколом № 9/2018 від 12 вересня 2018 року, у задоволенні якої суд відмовив.
8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Матеріали справи свідчать про те, що суд апеляційної інстанцій правильно з дотриманням норм процесуального права, правильним застосуванням норм матеріального права вирішив спір у справі.
Доводи позивача у касаційній скарзі про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при ухваленні оскаржуваної постанови не знайшли свого підтвердження, а наведена ним підстава касаційного оскарження судового рішення, передбачена пунктом 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованою, у зв`язку з чим Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваної постанови Центрального апеляційного господарського суду від 14 січня 2021 року.
9. Судові витрати.
Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, cуд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14 січня 2021 року у справі №  904/393/20 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. Баранець 

Судді                                                                                                    С. Бакуліна

                                                                                                    О. Мамалуй