Справа № 338/208/21 
Провадження № 22-ц/4808/578/21 
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
               суддів                        Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,
               секретаря                Петріва Д.Б.,
з участю                 ОСОБА_1  та її представника, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення дії земельного сервітуту за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Богородчанського районного суду від 01 березня 2021 року під головуванням судді Битківського Л.М. у смт Богородчани, 
в с т а н о в и в :
У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про припинення дії земельного сервітуту.
Позовну заяву мотивував тим, що рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га з довжинами між точками «А», «Б», «В», «Г» 3,50 м, 17,72 м, 9,16 м, 12,57 м, 9,56 м, 4,68 м, 5,63 м, 9,28 м, 17,67 м, що розташована на АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20.10.2006 року, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_1 , розташованих на АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що земельна ділянка щодо якої встановлено земельний сервітут за рішенням суду є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, тому встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання такої за її цільовим призначенням, просив припинити дію земельного сервітут, встановленого рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року.
Ухвалою Богородчанського районного суду від 01 березня 2021 року відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення дії земельного сервітуту визнано неподаною та повернуто позивачу. 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що ухвала суду є необґрунтованою, незаконною та підлягає скасуванню.
Вказує, що розмір судового збору за подання позовної заяви становить 908 грн, що перевищує 5 % його річного доходу, оскільки такий дохід за попередній календарний 2020 рік складає 0 грн. Вказаний дохід за попередній календарний 2020 рік підтверджується письмовим доказом – відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 27.01.2021, який ніким не спростований і не заперечений.
Таким чином, зважаючи на його майновий стан, враховуючи, що він є суб`єктом (фізичною особою) на якого поширюється дія п.п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», з метою забезпечення доступу до суду згідно вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд першої інстанції повинен був звільнити його від сплати судового збору за подання позовної заяви, оскільки він має на це право і таке не може бути скасовано.
Зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей процес таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. А відповідно до ухвал Верховного Суду від 29.09.2020 та від 27.01.2020, в яких викладено висновки щодо застосування норм Закону України «Про судовий збір» та які підлягали врахуванню судами, було звільнено фізичну особу від сплати судового збору за подання касаційної скарги у зв`язку з тим, що розмір судового збору перевищує 5 % розміру доходу заявника за попередній календарний рік згідно відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. 
Суд першої інстанції безпідставно керувався роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», які надані до внесення змін до Закону України «Про судовий збір», а також без наявності будь-яких доказів дійшов необґрунтованого висновку, що долучена копія відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 27.01.2021 не містить даних про дійсний майновий стан позивача, які могли б бути підставою для звільнення його від сплати судового збору.
Позовна заява відповідала вимогам закону, а тому підстав для залишення без руху та повернення такої не було, ухвала від 15.02.2021, якою залишено без руху його позовну заяву про припинення дії земельного сервітуту є незаконною. Відтак оскаржувана ухвала суду від 01.03.2021 підлягає до скасування як така, що прийнята з неправильним застосуванням (неправильним тлумаченням) норми ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, норм Конституції України, Закону України «Про судовий збір» та норм процесуального права. 
Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1  зазначає, що надаючи довідку про відсутність офіційного доходу за 2020 рік, ОСОБА_2 навмисно намагається ввести в оману суд та приховати свій дійсний майновий стан. Він тривалий час займається незареєстрованою підприємницькою діяльністю, пов`язаною з виконанням ремонтно-будівельних робіт на замовлення громадян, у його власності перебувають дві земельні ділянки, новозбудований житловий будинок на АДРЕСА_1 та частина житлового будинку в с. Лисівка Богородчанського району Івано-Франківської області, легковий автомобіль, який використовується у господарській діяльності із здійсненням відповідних витрат. Також позивач регулярно здійснює витрати грошових коштів на утримання майна, здійснив ремонтні роботи, укладав у 2019-2020 роках договори про надання професійної правової допомоги, а не користувався послугами з надання безоплатної правової допомоги. 
При цьому, у своїх усних поясненнях суду у іншій справі ОСОБА_2 вказував про те, що виконує сезонні ремонтно-будівельні роботи, а також подавав письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання по причині виїзду на роботу в м. Київ.
В судовому засіданні ОСОБА_1  та її представник апеляційну скаргу не визнали.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1  таїї представника, які заперечили доводи скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Ухвалою Богородчанського районного суду від 15.02.2021 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення дії земельного сервітуту залишено без руху з тих підстав, що позовна заява не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України. ОСОБА_2 надано строк 10 днів з дня отримання ухвали для виправлення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали.
В ухвалі зазначено, що в порушення вимог ЦПК України, позивачем за подання позовної заяви до суду першої інстанції не сплачено судовий збір у встановленому порядку і розмірі. При цьому, подане клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору задоволенню не підлягає, оскільки в такому не доведено наявність підстав для звільнення від сплати судового збору, копія відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 27.01.2021 року не містить даних про дійсний майновий стан позивача, які могли б бути підставою для звільнення його від сплати судового збору.
При цьому суд першої інстанції вказав, що у поданому клопотанні про звільнення від сплати судового збору позивач не повідомляє про своє матеріальне становище, а посилається виключно на інформацію з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків у якій у графі 2 відображено лише результат обробки електронного запиту, який свідчить про те, що відповідь на запит не сформована з причин відсутності інформації у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків щодо сум виплачених доходів та утриманих податків за запитуваний період. Вказана обставина не є безумовним свідченням відсутності доходів у позивача, але відображає лише факт неподання декларації про майновий стан і доходи.
Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що залишаючи позовну заяву без руху, суд в ухвалі від 15.02.2021 зобов`язав заявника привести позовну заяву у відповідність до вимог ст.177 ЦПК України та сплатити 908 грн судового збору. У визначений судом строк на виконання ухвали суду позивач документ про сплату судового збору не додав. Натомість, 16.02.2021 року ОСОБА_2 за допомогою системи «Електронний суд» повторно подав клопотання про звільнення останнього від сплати судового збору, яке обґрунтував тим, що розмір судового збору, який необхідно сплатити за звернення з позовом, перевищуватиме 5% його річного доходу. Позивач послався на відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків, у яких нібито відображено відсутність у нього доходів та утриманих податків. Клопотання ОСОБА_2 датоване 16.02.2021 аналогічне за змістом клопотанню, що було подане ним разом з позовною заявою про звільнення від сплати судового збору. З огляду на те, що в клопотанні від 16.02.2021 не наведено інших підстав, окрім тих, що викладені в клопотанні від 15.02.2021, то воно задоволенню не підлягає.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про повернення позовної заяви з доданими матеріалами ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Згідно ч. 2 ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає порядок і розмір справляння судового збору учасниками справи.
Згідно ст. 1 цього Закону судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону за подання фізичною особою до суду позовної заяви немайнового характеру слід сплатити судовий збір - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною 1 ст. 4 Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 270,00 грн. 
Отже, сума судового збору, що мала бути сплачена за подання позовної заяви у цій справі становить 908 грн.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 
1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або
2) позивачами є: 
а) військовослужбовці; 
б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;
в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; 
г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; 
ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 
3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Згідно з частиною другою цієї статті суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
При вирішенні питання про відстрочення, розстрочення або звільнення від сплати судового збору майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати судового збору.
З аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18 (провадження № 11-336апп20).
Верховний суд у постанові від 30 березня 2021 року у справі № 338/158/19 (провадження № 61-11548св20), зауважив, що єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати фізичної особи є врахування судом її майнового стану.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (п. 59 рішення ЄСПЛ від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»)). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)).
Так, оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення Європейського суду з прав людини «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, рішення Європейського суду з прав людини «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 25 липня 2005 року).
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.
Отже, особа, яка заявляє клопотання про звільнення від сплати судового збору, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.
Визначення судом майнового стану сторони є оціночним і залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану.
На підтвердження звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви ОСОБА_2 вказав, що розмір такого перевищує 5 % його річного доходу, оскільки такий дохід за попередній календарний 2020 рік складає 0 грн, що підтверджено письмовим доказом – відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 27.01.2021, який ніким не спростований і не заперечений.
Заявлені клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви ОСОБА_2 не обґрунтовував своїм незадовільним майновим станом, що перешкоджає сплаті ним судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі, посилався виключно на наявність умови, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір». Відповідно не надав будь-яких інших доказів на підтвердження незадовільного майнового стану, що могли слугувати підставою для звільнення від сплати судового збору. 
Суд першої інстанції у відповідності до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18 (провадження № 11-336апп20), дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору. 
На підставі наведеного не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції без наявності будь-яких доказів дійшов необґрунтованого висновку, що долучена копія відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 27.01.2021 не містить даних про дійсний майновий стан позивача, які могли б бути підставою для звільнення його від сплати судового збору.
Необґрунтованими є посилання апелянта на те, що позовна заява відповідала вимогам закону, а тому підстав для залишення без руху та повернення такої не було, а також, що ухвала від 15.02.2021, якою залишено без руху його позовну заяву про припинення дії земельного сервітуту є незаконною.
Враховуючи те, що ОСОБА_2  не виконав вимоги ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання неподаною та поверненняйого позовної заяви до ОСОБА_1 про припинення дії земельного сервітуту, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.
Також колегія суддів враховує, що визнання неподаною та повернення позовної заяви  ОСОБА_2 не є позбавленням його права доступу до суду у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки вказане не перешкоджає повторному зверненню з позовом до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (ч. 7 ст. 185 ЦПК України).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують її законності та обґрунтованості. Підстав для її скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2021 року надано ОСОБА_2 відстрочку сплати судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у даній справі в суді апеляційної інстанції за його апеляційною скаргою на ухвалу Богородчанського районного суду від 01 березня 2021 року. 
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта та з нього підлягає стягненню на користь держави несплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 454 грн.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Богородчанського районного суду від 01 березня 2021 року залишити без зміни.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого в с. Скобичівка, Богородчанського району Івано-Франківської області) на користь держави 454 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк
       В.А. Девляшевський