Дата документу 01.06.2021 Справа № 336/5259/20

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
01 червня 2021 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/5259/20
Провадження №22-ц/807/2173/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яценка Дмитра Валерійовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 року, повний текст якого складено 09 квітня 2021 року, в складі судді Калюжної В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням та бездіяльністю органу досудового розслідування,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням та бездіяльністю органу досудового розслідування, в обґрунтування якого зазначив наступне. 
17.05.2018 позивач звернувся до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції Запорізької області із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, яке полягало у вчиненні хуліганських дій із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень. 
Так, заявник повідомляв, що 15.05.2018 після отримання від нього відмови щодо переоформлення гаражу гр. ОСОБА_2 у приміщенні офісу Громадської організації із заздалегідь заготовленою ним сокирою почав грубо лаятися, а також наносити удари сокирою спочатку по факсу, потім по столу й по монітору. В подальшому ОСОБА_2 почав погрожувати й замахнувся сокирою на позивача, а також здійснив замах сокирою на присутню ОСОБА_3 . Внаслідок даної події позивач отримав ушкодження шкіри (порізи). ОСОБА_2 було затримано співробітниками Національної поліції. Однак, у цей же день ОСОБА_2 повернувся до офісу та продовжив аналогічні хуліганські дії. Всупереч встановленим даним досудове розслідування розпочато не було. 
Відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено лише 21.06.2018, на підставі ухвали слідчого судді від 04.06.2018, та вже через 35 днів після його початку – 27.07.2018 кримінальне провадження було безпідставно закрито постановою слідчого, яку було скасовано ухвалою слідчого судді від 17.12.2018. Разом з тим, позивач наполягає, що відомості до ЄРДР були внесені не вірно за ч. 1 ст. 296 КК України, тоді як він у своїй заяві повідомляв про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. 
Позивач вважає, що досудове розслідування у кримінальному провадженні проведено неефективно, всупереч очевидності обставин кримінального правопорушення, органом досудового розслідування не було повідомлено про підозру особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, слідчий допускав протиправну бездіяльність, зокрема, не розглядав клопотання потерпілого, не проводив необхідні слідчі (розшукові) дії, безпідставно закривав кримінальне провадження, у зв`язку з цим, закінчився строк досудового розслідування і жодна особа не була притягнута до кримінальної відповідальності.
05.03.2020 слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, яку позивач оскаржив у судовому порядку, однак у задоволенні його скарги йому було відмовлено. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач наполягає на тому, що внаслідок, на його думку, неефективного досудового розслідування та порушення органом досудового розслідування норм чинного законодавства, йому було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у наступному: позивач витратив свій час і зусилля для оскарження протиправних рішень і бездіяльності органу досудового розслідування, отримання самостійно інформації про хід досудового розслідування шляхом надсилання численних клопотань, залучав представників та користувався їх правничою допомогою, внаслідок чого, тривалий час порушується нормальний ритм його життя, праці та відпочинку, тоді як він є особою похилого віку, має стан психологічного дискомфорту та постійно відчуває втомленість; позивач не зміг реалізувати передбачене КПК України право на відшкодування шкоди, заподіяної особою, яка вчинила кримінальне правопорушення, оскільки слідчим не було офіційно встановлено таку особу; позивач постійно відчуває душевні страждання, сильний емоційний стрес і стан тривожності через небезпеку повторення протиправної поведінки особи, яка так і не була притягнута до кримінальної відповідальності, які посилюються і тим, що незважаючи на численні зусилля, які потерпілий докладав для встановлення обставин злочину, орган досудового розслідування все одно ігнорував свої обов`язки, допускаючи протиправну поведінку по відношенню до потерпілого; позивач фактично втратив будь-яку впевненість у тому, що у разі повторення відносно нього злочинних дій, його права будуть захищені правоохоронними органами; позивач має вагомі підстави побоюватися за свою безпеку та безпеку членів своєї сім`ї, та відчуває постійне душевне хвилювання через безкарність вчиненого щодо нього злочину.
Завдану йому моральну шкоду протиправними діями органу досудового розслідування, позивач оцінює у 10 000 грн.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просить суд стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 10 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та бездіяльністю органу досудового розслідування, а судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Яценка Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду в частині твердження щодо ненадання суду доказів причино-наслідкового зв`язку між діями або бездіяльністю органу досудового розслідування та моральними стражданнями позивача, не відповідає нормам процесуального права. Суд помилково дійшов висновку щодо необґрунтованості доводів позивача про встановлення факту бездіяльності органу досудового розслідування ухвалами слідчих суддів від 04.06.2018, 17.12.2018, 30.05.2019. Твердження суду першої інстанції про те, що бездіяльність органу досудового розслідування, на яку посилається позивач є предметом оскарження в порядку ст.. 303 КПК України під час досудового розслідування, а реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, не відповідає нормам ст.. 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Від Головного управління Національної поліції в Запорізькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу, якому просять апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві зазначено, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування не встановлено у законному порядку. Позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру через дії працівників поліції, та внаслідок дій або бездіяльністю посадових осіб органів поліції.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтовано, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди, а також доказів протиправності дій чи бездіяльності органу досудового розслідування та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 17 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України (а.с. 9-10).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2018 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР – задоволено. Зобов`язано уповноважених осіб Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 17 травня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування (а.с. 11).

22 червня 2018 року відомості про вчинення кримінального правопорушення за завою ОСОБА_1 були внесені до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження № 12018080060001581 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України (а.с. 12).

Постановою Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області        від 27 липня 2018 року кримінальне провадження № 12018080060001581 від 22 червня 2018 року закрито у зв`язку з тим, що встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 13-14).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2018 року постанову старшого слідчого СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Люшня І.І. про закриття кримінального провадження        № 12018080060001581 від 27 липня 2018 року – скасовано, направлено матеріали кримінального провадження для подальшого проведення досудового розслідування (а.с. 16).

З листа № 52-276-18 від 29 травня 2019 року вбачається, що Запорізькою місцевою прокуратурою №2 розглянуто звернення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 з приводу неналежного проведення досудового розслідування СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області по кримінальному провадженню № 12018080060001581. Зазначено, що з метою всебічного та об`єктивного досудового розслідування у порядку ст.. 36 КПК України по вказаному кримінальному провадженню надані письмові вказівки. Наразі досудове розслідування триває (а.с. 19).

16 жовтня 2019 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 звернувся до Запорізької місцевої прокуратури №2 зі скаргою на бездіяльність слідчого та неефективність досудового розслідування (а.с. 21-22).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2020 року, залишеною без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 вересня 2020 року, у задоволенні скарги адвоката Шумейка І.П. в інтересах ОСОБА_1 на постанову слідчого Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Люшня І.І. від 05 березня 2020 року про закриття кримінального провадження № 12018080060001581 – відмовлено (а.с. 24-26, 167-170).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.
Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Відповідно до ст..ст. 23, 1174 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Ураховуючи викладене, для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначила, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги про стягнення моральної шкоди бездіяльністю правоохоронних органів у кримінальному провадженні № 12018080060001581, тривалістю вказаного кримінального провадження та його закриттям у зв`язку зі спливом строку досудового розслідування, непритягненням винних осіб до відповідальності.

Доводи позивача зводяться до незгоди із процесуальними рішеннями слідчого, натомість судом не встановлено, а у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення його особистих немайнових чи процесуальних прав, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже, заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідачів моральної шкоди.

Так, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № № 757/66977/17-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17, від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17, від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18, від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15, від 08 квітня 2021 року у справі № 646/5261/19. 

Таким чином, ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про задоволення скарг ОСОБА_1 свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що реалізація позивачем свого процесуального права і оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Сам факт зобов`язання ухвалою слідчого судді внести відповідні відомості до ЄРДР, а також скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі "Перна проти Італії" та від 09 лютого 2007 року "Білуха проти України", де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Позивач не надав доказів спричинення йому душевних страждань внаслідок своєчасного невнесення відомостей до ЄРДР, ухвалення слідчим постанови про закриття кримінального провадження, наявності причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення, заподіяння йому моральної шкоди. Незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідача рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Таким чином, оскільки у цій справі відсутні всі три умови для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, вимоги ОСОБА_1 є необгрунтованими.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору правильно дійшов висновку щодо недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що згідно зі статтею 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було повно та всебічно досліджено докази, а саме диск, на якому записано файл відеозапису події злочину, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки під час розгляду цієї справи судом встановлюється неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, та не повинні досліджуватись обставини вчинення кримінального правопорушення та наявність в діях ОСОБА_2 ознак вчинення кримінального правопорушення.
Судова практика, на яку посилається апелянт, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки відповідні постанови ухвалені судами за інших фактичних обставин.
Інших належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яценка Дмитра Валерійовичазалишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 рокув цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 червня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: С.В. Маловічко

Г.С. Подліянова