ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.06.2021 року                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №522/4043/18
Апеляційне провадження №22-ц/813/2601/21 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів- Ващенко Л.Г., Вадовської Л.М., 
за участю секретаря Кузьмук А.В., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та представника Питомця Артема Валерійовича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року, постановлене під головуванням судді Єршової Л.С., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов
У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що у лютому 2016 року він звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3  про стягнення суми боргу у розмірі 1 244 502,40 грн.  ОСОБА_2 , як третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, подала зустрічний позов до нього та  ОСОБА_3  про визнання договору позики недійсним (далі – справа №522/3694/14-ц). 
В рамках вказаної цивільної справи, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 22 березня 2016 року накладено арешт на майно відповідача  ОСОБА_3 , а саме на кв. АДРЕСА_1 .
Ухвалою цього ж суду від 21 червня 2016 року, на підставі заяви  ОСОБА_3 , здійснено заміну забезпечення позову, знято арешт з квартири та накладено арешт на автомобіль і стояночне місце, належні відповідачу.
В подальшому, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року, ухвала суду першої інстанції про заміну забезпечення позову скасована як незаконна, з передачею вирішення вказаного питання на новий розгляд.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 30 березня 2017 року, яке набрало законної сили, його позов задоволено в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Під час примусового виконання зазначеного рішення суду він дізнався, що 29 липня 2016 року ОСОБА_3 подарував своїй дружині, ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 .
Позивач вважав, що даний правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, оскільки обидві сторони оспорюваного договору були обізнані про судовий спір про стягнення заборгованості на його користь та могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4  просив суд визнати недійним договір дарування квартири, укладений 29 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , на підставі ст.234 ЦК України.
Представник відповідача  ОСОБА_2 адвокат Сулаков О.П. проти позову заперечив, вважав його необгрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити. Зокрема, зазначив, що укладаючи договір дарування, відповідачі не мали на меті невиконання в майбутньому рішення суду про повернення позивачу боргу, джерелом набуття кв. АДРЕСА_1 були особисті кошти ОСОБА_2 і спірним договором дарування ОСОБА_3 лише юридично оформив її права як власника майна.
У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_5 заперечив обставини, викладені в ньому, оскільки при розгляді справи №522/3694/16-ц ОСОБА_2 , як третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, подала 13 червня .2016 року до суду позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору позики, укладеного між відповідачами недійсним, обґрунтувавши його тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідач ОСОБА_3 відзиву не надав.
Справа розглянута у відсутність сторін та їх представників.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року позов  ОСОБА_4 задоволено. 
Визнано недійсним договір дарування від 29 липня 2016 року кв. АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1428.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі з 10 грудня 1999 року дотепер знаходяться у зареєстрованому шлюбі та укладаючи спірний договір  були обізнані про судовий спір про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості на користь ОСОБА_4 , отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.  
Сторони правочину не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки продовжують разом мешкати у спірній квартирі як подружжя, тобто дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від чоловіка до дружини з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів, при цьому дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися цим майном. 

Короткий зміст вимог апеляційних скарг 
У лютому 2020 року представники відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_1 подали до апеляційного суду аналогічні за змістом апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційних скарг зводяться до того, що ознак фіктивності договір дарування між подружжям немає, після його укладення фактичним власником майна ( ОСОБА_2 ) нарешті отримано особисте право приватної власності; постійне проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі судом не доведено; факт приховування майна від кредитора не має місця, так як особисто ОСОБА_2 не отримувала жодних грошових коштів від ОСОБА_4 , згоди на договір чоловіку не надавала, а тому не може персонально відповідати за даний правочин.
Правом відзиву на апеляційні скарги позивач та його представник не скористались.
Відповідач ОСОБА_7 та його представник в судове засідання, призначене на 15 червня 2021 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду 
Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача  ОСОБА_4  та відповідача  ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 1999 року.
Дані про те, що зазначений шлюб розірвано матеріали справи не містять.
Також встановлено, що з березня 2016 року Приморським районним судом м.Одеси розглядалась цивільна справа №522/3694/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу у розмірі 1 244 502,40 грн. та зустрічним позовом третьої особи ОСОБА_2 , яка заявила самостійні вимоги щодо предмету спору до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору позики, укладеного між ними, недійсним.
Під час розгляду цивільної справи №522/3694/16-ц з метою забезпечення позову про стягнення боргу ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року був накладений арешт на нерухоме майно належне ОСОБА_3 , а саме: на кв. АДРЕСА_1 .
Ухвалою того ж суду від 21 червня 2016 року за заявою ОСОБА_3 здійснено заміну забезпечення позову, знято арешт з квартири та накладено арешт на автомобіль і стояночне місце, належні ОСОБА_3 ..
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року ухвала Приморського районного суду м.Одеси про заміну забезпечення позову була скасована, питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції, який вказане питання повторно не розглядав.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 30 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовлено. 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2017 року вказане рішення суду залишено без змін.
У зв`язку з невиконанням рішення суду у добровільному порядку було відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню з ОСОБА_3 суми боргу.
В ході проведення виконавчих дій виявлено, що власником кв. АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , а саме, що 29 липня 2016 року укладено нотаріально посвідчений договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар вказану квартиру.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 30 березня 2017 року про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 1 244 502,40 грн. на користь ОСОБА_4 дотепер не виконано.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають наперед, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням чч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що, за правилами ст.215 цього кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України).
Відповідно до ч.2 с.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).
Задовольняючи позов, суд першої інстанцій дійшов обгрунтованого висновку, що позивач довів наявність підстав для визнання правочину фіктивним, який укладений між подружжям з метою приховання нерухомого майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.
При цьому апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що відповідачі не довели, що спірна квартира була придбана ними у шлюбі за особисті кошти ОСОБА_2 ; що договір дарування не є реальним, надавши правильну оцінку наданим відповідачами довідкам та квитанціям, складеними після укладення оскаржуваного договору дарування.   
Під час розгляду справи апеляційний суд ураховує правовий висновок Великої палати ВС, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц про те, що позивач управі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК України.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із чч.2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку).
Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї дружини після пред`явлення до нього позову позикодавцем про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно позикодавця, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси позикодавця та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд першої інстанції правильно урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь дружини; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
На переконання апеляційного суду сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам іншої особи, оскільки відчуження належного ОСОБА_3 майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення позичальником ОСОБА_4 на його майно як боржника.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг
Доводи апеляційних скарг не знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Сулакова Олексія Павловича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу адвоката Питомця Артема Валерійовича в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 22 червня 2021 року.

Головуючий 

Судді: