Ухвала
Іменем України    
    
05 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 265/3027/17
провадження № 61-19500ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 березня 2018 року у складі судді Міхєєвої І. М., та постанову Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Попової С. А., Биліна Т. І., Мальцевої Є. Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», треті особи: Маріупольська первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - ПАТ «МК «Азовсталь»), треті особи: Маріупольська первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» (далі - Маріупольська ППО № 141-2 ВП «Народна солідарність»), Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність» (далі - ВП «Народна солідарність»), про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 2015 року ОСОБА_1 працював у ПАТ «МК «Азовсталь» на посаді інженера відділу розробки регламентуючих документів управління мотивації персоналу. 10 квітня 2017 року його звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, а саме у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. 
 
Позивач вважав своє звільнення незаконним, оскільки роботодавець не дотримав вимог статей 43, 252 КЗпП України. 04 січня 2017 року ОСОБА_1 став членом Маріупольської ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність», а 21 січня 2017 року його обрано до складу виборного органу первинної ланки профспілки. ПАТ «МК «Азовсталь» звернулася до Маріупольської ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність» із поданням про розірвання з ним трудового договору, за результатами розгляду якого профспілка надала мотивовану відмову у погодженні звільнення. Згоди від вищого виборного органу профспілкової організації на звільнення відповідач також не отримав. Незважаючи на це, наказом № 108/к від 10 квітня 2017 року ПАТ «МК «Азовсталь» звільнило позивача з займаної посади, що суперечить вимогам законодавства про працю. 
 
ОСОБА_1 просив:
скасувати наказ № 108/к від 10 квітня 2017 року про звільнення; 
поновити його на посаді інженера відділу розробки регламентуючих документів управління мотивації персоналу ПрАТ «МК «Азовсталь» з 10 квітня 2017 року;
стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 березня 2018 року в складі судді Міхєєвої І. М., в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанцій мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з передбаченої законодавством про працю підстави і з дотриманням встановленої КЗпП процедури. Відмова Маріупольської ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність» у наданні згоди на розірвання трудового договору із позивачем є необґрунтованою, тому правильно не врахована роботодавцем. Твердження ОСОБА_1 про незвернення відповідача до вищого виборного органу ВП «Народна солідарність» щодо погодження його звільнення суд вважав безпідставними, оскільки встановив, що відповідне подання направлялося на юридичну і на оприлюднену у мережі Інтернет адреси профспілки, проте обидва листи повернулося до ПАТ «МК «Азовсталь» без вручення. 
 
Постановою апеляційного суду Донецької області від 26 червня 2018 року в складі колегії суддів: Гаврилової Г. Л., Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .
 
Визнано незаконним і скасовано наказ ПАТ «МК «Азовсталь» № 108/к від 10 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера відділу розробки регламентуючих документів за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП у зв`язку із скороченням чисельності та штату. 
 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера відділу розробки регламентуючих документів Управління мотивації персоналу ПАТ «МК «Азовсталь».
 
Стягнено з ПАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 102 267,76 грн. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що роботодавець не може надавати оцінку мотивам відмови профспілкового органу у погодженні розірвання трудового договору із працівником, а тому, ураховуючи обґрунтованість наданої Маріупольською ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність» відмови, звільнення позивача проведено з порушенням законодавства про працю. В порушення статті 252 КЗпП ПАТ «МК «Азовсталь» не отримало згоди вищого виборного органу ВП «Народна солідарність» на звільнення ОСОБА_1 , оскільки вказане питання ВП «Народна солідарність» взагалі не розглядала. Так як у рішенні Маріупольської ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність» зазначалася адреса ВП «Народна солідарність», за якою необхідно звернутися із поданням про погодження звільнення позивача, проте відповідач за цієї адресою до вищого виборного органу профспілкової організації не звернувся, суд зробив висновок про відсутність згоди на звільнення ОСОБА_1 , що є безумовною підставою для його поновлення на роботі.
 
Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу ПАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь», подану його представником - адвокатом Лактіоновою Л. О., задоволено частково. Постанову апеляційного суду Донецької області від 26 червня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 дійшла висновку, що у разі звільнення працівника, який є членом виборного профспілкового органу, без отримання попередньої згоди вищого виборного органу відповідної профспілки суд має зупинити провадження по справі та запитати у відповідного органу згоду на звільнення. Відсутність такого рішення на день звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору. Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про звільнення ОСОБА_1 за відсутності згоди вищого виборного органу ВП «Народна солідарність», який дане питання не розглядав у зв`язку з неотриманням подання ПрАТ «МК «Азовсталь», неправильно застосував до спірних правовідносин статті 43, 252 КЗпП України і статтю 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та дійшов помилково висновку про те, що відсутність такої згоди сама по собі є безумовною підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі. 
 
Касаційний суд вказав, що рішення Маріупольської ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність» про відмову у погодженні звільнення ОСОБА_1 мотивовано непроведенням консультацій із профспілковим органом щодо доцільності скорочення займаної позивачем посади; відсутність в Управлінні мотивації персоналу дійсних змін в організації виробництва та праці; неознайомлення ОСОБА_1 із повним списком вакантних посад; необхідність перевірки наявності у позивача переважного права на залишення на роботі. Посилаючись на те, що таке правове обґрунтування є достатнім для висновку про незаконність запланованого звільнення ОСОБА_1 , апеляційний суд не спростував викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи ПАТ «МК «Азовсталь» про те, що зміни в організації виробництва і праці в Управлінні мотивації персоналу відбулися і зумовлені відсутністю необхідності у проведенні атестації значної кількості робочих місць, що відносилося до трудових обов`язків позивача; у ОСОБА_1 немає переважного права на залишення на роботі; за увесь період до дня звільнення йому пропонувалися усі вакантні на підприємстві посади; консультації щодо скорочення чисельності і штату працівників із ВП «Народна солідарність» не проведені через прийняття наказу «Про зміни в організації виробництва та праці в структурних підрозділах комбінату» № 120тр від 28 грудня 2016 року до вступу позивача до цієї профспілкової організації. Обмежившись посиланням на те, що рішення Маріупольської ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність» про відмову у погодженні звільнення ОСОБА_1 містить правове обґрунтування, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статті 367 ЦПК України не спростував доводи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, і не дослідив подані на їх підтвердження докази. Враховуючи, що суд апеляційної інстанції не виконав вимоги статей 43, 252 КЗпП і не з`ясував, чи надає вищий виборний орган ВП «Народна солідарність» згоду на звільнення ОСОБА_1 , а також не спростував доводи відповідача щодо необґрунтованості рішення Маріупольської ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність» про відмову у погодженні звільнення ОСОБА_1 , тобто не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, прийнята судом апеляційної інстанції постанова не може вважатися законною і обґрунтованою, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене, оцінити рішення Маріупольської ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність» про відмову у погодженні звільнення ОСОБА_1 на предмет правової обґрунтованості із урахуванням відповідних заперечень ПрАТ «МК «Азовсталь» щодо викладених у цьому рішення висновків, а також на виконання вимог статей 43, 252 КЗпП України зупинити провадження у справі, запитати у вищого виборного органу ВП «Народна солідарність» згоду на звільнення ОСОБА_1 , оцінити отримане рішення профспілкової організації і ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 березня 2018 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підприємстві відповідача дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, зокрема у 2017 році ПАТ «МК «Азовсталь» змінило обсяг робіт, які підлягали виконанню співробітниками управління мотивації персоналу, у зв`язку з чим у більшості функцій, виконуваних позивачем, відпала потреба, що зумовило скорочення займаної ним посади. Доказами цього є зміст трудових обов`язків позивача, втілений у його посадовій інструкції, що в пункті 2.1 включає атестацію робочих місць за умовами праці, аналіз робочого часу і інформація про скорочення обсягу атестації робочих місць з 2014 року, включаючи календарні плани роботи з надання гігієнічної оцінки умов праці на робочих місцях з метою їх атестації і відсутність взагалі планового обсягу робіт з атестації робочих місць на 2017 рік, про що була поінформована профспілка Маріупольська ППО № 141-2 ВП «Народна солідарність»; порівняння штатного розпису на час роботи позивача на 01 грудня 2016 року та нового штатного розпису на момент ухвалення роботодавцем рішення про скорочення штату і чисельності працівників і попередження вивільнюваних працівників на 01 січня 2017 року, де відсутня посада позивача; відсутність даних про введення до структурного підрозділу управління мотивації персоналу нових штатних одиниць. Рішення роботодавця про внесення змін до штатного розпису у зв`язку із змінами в організаційній структурі комбінату, скороченням чисельності і штату, в тому числі скорочення штатної одиниці інженера у складі ВРРД УМП, що зумовлене відсутністю необхідності у проведенні атестації значної кількості робочих місць, які відносилося до трудових обов`язків ОСОБА_1 директора-розпорядника, погоджено із Первинною організацією профспілки ПАТ «МК «Азовсталь», діючої на підприємстві. Судом першої інстанції враховано положення статті 64 ГК України щодо самостійності підприємства у визначенні організаційної структури, встановленні певної чисельності працівників та штатного розпису і його право приймати рішення про скорочення посад у разі змін в організації праці. Апеляційний суд зазначив, що в ході судового розгляду позивачем не заперечувалося факту намагання роботодавця виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо ознайомлення під підпис працівника ОСОБА_1 із наказами про прийдешнє звільнення № 120тр від 28 грудня 2016 року, № 1тр від 13 січня 2017 року, від чого позивач відмовився. 
 
Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги позивача щодо не пропонування йому роботодавцем всіх вакансій, як такі, що не ґрунтуються на зібраних матеріалах справи. Апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції в достатньому обсязі досліджені матеріали щодо пропонування позивачу всіх наявних на підприємстві вакансій на час надання таких пропозицій і матеріали фіксації відмови позивача від підпису про ознайомлення з їх частиною, а також відмови у обранні будь-якої вільної посади. Окрім того, у суді апеляційної інстанції позивач не заперечував наявної в нього можливості ознайомлення із наявними на підприємстві вакансіями в електронній мережі підприємства, до якої він мав доступ. Суд зазначив, що указані документи свідчать про виявлене ОСОБА_1 бажання про перенавчання без вказівки конкретної бажаної професії. Суд першої інстанції надав належну оцінку тій обставині, що впродовж з 11 січня 2017 року по 10 квітня 2017 року позивач так і не вчинив значущої дії з написання заяви на його навчання на певну професію і обрання ним конкретної вакантної посади, в тому числі і по інших структурних підрозділах підприємства, а також включаючи і наявні вакансії за здобутою безпосередньо ОСОБА_1 раніше на цьому підприємстві у лютому 2013 року професією нагрівальника металу обжимного цеху. Ці обставини правильно ураховані судом першої інстанції як свідома відмова позивача від запропонованих йому вакантних робочих місць і посад, які були наявні на протязі всього періоду попередження і які існували на підприємстві на день звільнення. Учинені роботодавцем дії в досліджуваній частині щодо пропонування працівникові всіх вакансій відповідають вимогам частини третьої статті 49-2 КЗпП і узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17. Відсутність згоди ОСОБА_1 на іншу роботу (за аналогією - на перенавчання за іншою професією) в сенсі правової конструкції частини другої статті 40 КЗпП України допускає звільнення працівника за пунктом 1 цієї статті. Також, у суді апеляційної інстанції позивачем було озвучено мотиви його відхилення запропонованих роботодавцем вакансій. Зокрема, позивач підтвердив, що не погоджувався із зміною в організації виробництва, вважав такі зміни необґрунтованими, поінформував, що він є членом виборного органу первинної профспілкової організації, від якої не отримано згоду на його звільнення, посилався на порушення статті 42 КЗпП України про його переважне право на залишення на роботі, на переведення на запропоновані вакансії не погодився.
 
Апеляційний суд відхилив доводи позивача щодо неврахування його переважного права на залишення на роботі, оскільки скороченню була піддана посада інженера (без категорії), яку займав ОСОБА_1 , а залишені у штаті відділу посади інженерів 1 та 2 категорії, що є більш кваліфікованими. За повідомленням позивача в суді апеляційної інстанції, що не заперечувалося представником відповідача, 19 вересня 2019 року роботодавцем було прийнято рішення ліквідувати у структурі управління мотивації персоналу весь відділ розробки регламентуючих документів, тому посилання позивача на створення роботодавцем штучних умов, за яких відбулось його скорочення, є безпідставними. Під час розгляду справи судом першої інстанції та в суді апеляційної інстанції не здобуто доказів ухвалення роботодавцем рішення про звільнення позивача з мотивів помсти.
 
Апеляційний суд, щодо рішення виборного органу Маріупольської ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність» від 14 березня 2017 року, яким відмовлено в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , з посиланням на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15 та від 01 листопада 2017 року у справі № 6-1471цс17 та постанову Верховного Суду від 06 вересня 2018 року у справі № 265/6850/16-ц, зазначив, що на підприємстві дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, що потягло доцільність скорочення посади інженера відділу розробки регламентуючих документів управління мотивації персоналу, тим самим не є обґрунтованою одна з заявлених первинною профспілкою тез про недоведення факту змін в організації виробництва і праці. Стосовно посилання первинної профспілкової організації на те, що при проведенні звільнення роботодавець повинен був провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести ОСОБА_1 зі скорочуваної посади на іншу, а також ігнорування роботодавцем положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі, апеляційний суд зазначив, що якщо роботодавцем не використовувалось право на здійснення перестановки (перегрупування) (доказів чого в ході судового розгляду даної справи не здобуто), то суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування), а скорочення зі штату відділу розробки регламентуючих документів управління мотивації персоналу посади позивача як інженера (без категорії), що є менш кваліфікованою, як наголошував роботодавець, не порушує трудових прав позивача у наведеній частині і не створює умов для його переважного права на залишення на роботі. Доказів ініціативи профспілки щодо проведення консультацій з питання застосування заходів, направлених на залишення працівника ОСОБА_1 на роботі та ігнорування роботодавцем таких пропозицій і вимог профспілкової організації не здобуто в ході розгляду справи в суді першої інстанції і таких даних не представлено в стадії підготовки справи до апеляційного перегляду справи. Відомості про те, що Маріупольською ППО № 141-2 ВП «Народна Солідарність» і ВП «Народна Солідарність» в порядку частини третьої статті 49-4 КЗпП вносились до роботодавця пропозиції про перенесення строків або тимчасове припинення чи відміну заходів, пов`язаних з вивільненням працівників відсутні. 
 
Апеляційний суд вказав, що вищим органом по відношенню до Маріупольської ППО № 141-2 ВП «Народна Солідарність», з огляду на засідання Центрального координаційного комітету від 21 грудня 2015 року (протокол № 12-02-2015), є легалізована ВП «Народна Солідарність». Під час апеляційного провадження на виконання вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП, на що зосередив увагу суд касаційної інстанції в своїй постанові по даній справі від 09 жовтня 2019 року, фактично усунутий дефект процедури звільнення шляхом запитування в ході судового розгляду справи згоди вищого профспілкового органу ВП «Народна солідарність». Рішенням Центрального координаційного комітету ВП «Народна солідарність» від 28 жовтня 2020 року відмовлено у наданні ПАТ «МК «Азовсталь» згоди на розірвання трудового договору із інженером відділу розробки регламентуючих документів управління мотивації персоналу ОСОБА_1 з мотивів, що кореспондуються із рішенням первинної профспілкової організації від 14 березня 2017 року. Таким доводам, що аналогічні доводам первинної профспілки, надана оцінка як судом першої інстанції, так і апеляційним судом. Таким чином, відмова виборного органу первинної профспілкової організації і вищого виборного органу у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 не є обґрунтованою, оскільки посилання профспілкових органів на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником по пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП є порушенням його законних прав, не знайшло свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи. 
 
ОСОБА_1 26 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 березня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2021 року продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скарги.
 
Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 16 січня 2021 року ці недоліки було усунуто, зокрема, надано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
 
Підставою, на якій подається касаційна скарга, в уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 333/5300/17-ц та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 408/1847/16-ц. ОСОБА_1 зазначає, що позивач звільнив його, не запитавши згоди на звільнення у вищого виборного органу об`єднання профспілок. Попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав позивача, і це право на захист не може бути порушено. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-319а13, від 25 березня 2014 року у справі № 21-44а14. У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суди дійшли передчасного висновку про те, що відповідачем виконано вимоги частини другої статті 40, статті 49-2 КЗпП України, оскільки відповідач пропонував позивачу посади і він надавав згоду на іншу роботу і в матеріалах справи є цьому докази. Однак суди не надали цьому належної оцінки. Окрім цього, всупереч постановам Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 та від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17 відповідач запропонував позивачу не всі наявні вакансії. Судом не досліджувались докази, які свідчать, що відповідачем не було надано доказів того, що ним пропонувався перелік усіх наявних вакансій, які існували на підприємстві. Окрім цього, ОСОБА_1 вважає, що рішення профспілки про відмову у наданні згоди на його звільнення є достатньо обґрунтованим. Окрім цього, саме по собі ознайомлення ОСОБА_1 з наказом від 28 грудня 2016 року «Про зміни в організації виробництва та праці в структурних підрозділах комбінату» не може вважатись належним повідомленням про звільнення, оскільки за змістом пункту 1 даного наказу не вбачається хто конкретно з працівників управління мотивації персоналу підлягав до звільнення. Чи пропонувалось ОСОБА_1 ознайомитись із додатком №1 до даного наказу, у якому конкретно вказана посада, що підлягає виключенню, матеріали справи не містять. Також позивач зазначає, що ознайомившись з переліком вакантних робочих місць та посад, які були наявними, позивач просив надати йому повний список вакансій та виявив бажання перенавчатися з подальшим переводом, про що писав власноруч. Зі змісту актів відповідача про відмову від підпису не вбачається чи пропонувала комісія позивачу написати заяву про перенавчання та чи були повноваження у даній комісії на прийняття від позивача будь-яких заяв щодо перенавчання з подальшим переводом. Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування відмови у згоді на звільнення працівника. Висновки суду про те, що у рішенні профспілки відсутнє належне посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 спростовується матеріалам справи, а саме повідомленням від 14 березня 2017 року Маріупольської ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність», у якому містяться аргументи на підтвердження висловленої позиції профспілкового органу. Встановивши, що ОСОБА_1 є членом Маріупольської ППО  № 141-2 ВП «Народна солідарність» та звільнений без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки, що є порушенням діючого трудового законодавства, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про дотримання відповідачем процедури звільнення позивача.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ПАТ «МК «Азовсталь» з березня 2015 року, працюючи на посаді інженера відділу розробки регламентуючих документів управління мотивації персоналу.
 
Наказом № 120тр від 28 грудня 2016 «Про зміни в організації виробництва та праці» в структурних підрозділах комбінату виключено із структури та штатного розпису структурних підрозділів ПАТ «МК «Азовсталь» посади у відповідності до додатку № 1 до наказу, до списку якого, в числі іншого, віднесено посаду інженера відділу розробки регламентуючих документів Управління мотивації персоналу, яку займав позивач. ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення із даним наказом під підпис, що зафіксовано у відповідному акті від 03 січня 2017 року. 
 
Створеною комісією з виконання наказу № 120тр від 28 грудня 2016 року на засіданні 06 січня 2017 запропоновано на розгляд комісії комбінату кандидатуру звільнюваного працівника - інженера відділу розробки регламентуючих документів управління мотивації персоналу ОСОБА_1 , штатна посада якого підлягає виключенню.
 
Наказом № 1тр від 13 січня 2017 «Про виконання наказу № 120тр від 28 грудня 2016 року «Про зміни в організації виробництва та праці в структурних підрозділах комбінату» ухвалено в п.п. 1.1, 1.2 попередити про наступне звільнення 31 березня 2017 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України працівника управління мотивації персоналу - інженера відділу розробки регламентуючих документів ОСОБА_1 у зв`язку із змінами в організаційній структурі комбінату, скороченням чисельності і штату згідно із наказом № 120 від 28 грудня 2016 року із ознайомленням вивільнюваного працівника з даним наказом під підпис. Працівник ОСОБА_1 згідно акту від 13 січня 2017 року відмовився від ознайомлення із вказаним наказом.
 
Суди встановили, що впродовж строку попередження 13 січня 2017 року, 24 січня 2017 року, 14 лютого 2017 року, 22 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 14 березня 2017 року, 27 березня 2017 року, 03 квітня 2017 року, 10 квітня 2017 року роботодавець ознайомлював працівника ОСОБА_1 із списком вакантних посад, наявних у ПАТ «МК «Азовсталь» станом на 11 січня 2017 року, 20 січня 2017 року, 10 лютого 2017 року, 20 лютого 2017 року, 28 лютого 2017 року, 10 березня 2017 року, 20 березня 2017 року, 30 березня 2017 року, 10 квітня 2017 року. Позивач 13 січня 2017 року і 24 січня 2017 року відмовлявся від підпису про його ознайомлення із запропонованим переліком, що було зазначено у відповідних актах комісії підприємства. Разом з тим, ознайомившись 13 лютого 2017 року, 22 лютого 2017 року, 14 березня 2017 року, 27 березня 2017 року, 03 квітня 2017 року, 10 квітня 2017 року із переліком запропонованих всіх наявних на підприємстві вакансій станом на 10 лютого 2017 року, 20 лютого 2017 року, 28 лютого 2017 року, 10 березня 2017 року, 20 березня 2017 року, 30 березня 2017 року, 10 квітня 2017 року, ОСОБА_1 просив надати йому повний перелік вакансій та вказав, що від перенавчання та подальшого переведення не відмовляється. Комісією підприємства складено акти від 14 лютого 2017 року, 22 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 14 березня 2017 року, 27 березня 2017 року, 03 квітня 2017 року, 10 квітня 2017 року про відмову ОСОБА_1 написати заяву на навчання і переведення.
 
Наказом № 108/к від 10 квітня 2017 року інженера відділу розробки регламентуючих документів ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності та штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП.
 
18 січня 2017 року позивач повідомив роботодавця, що з 04 січня 2017 року є членом Маріупольської ППО № 141-2 ВП Народна солідарність, а 24 січня 2017 року адміністрація підприємства поінформована про обрання ОСОБА_1 21 січня 2017 року до нового складу виборного органу цієї профспілки, що підтверджено отриманим 22 березня 2017 року ПАТ «МК «Азовсталь» листом профспілки від 03 лютого 2017 року.
 
ПАТ «МК «Азовсталь» 03 березня 2017 року звернулося до Маріупольської ППО № 141-2 ВП Народна солідарність із поданням щодо отримання згоди на звільнення  ОСОБА_1 у зв`язку зі зміною в організації виробництва та праці за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП, долучивши перелік документів, зазначений в додатку.
 
Рішенням від 14 березня 2017 року Маріупольська ППО № 141-2 ВП «Народна солідарність» відмовила роботодавцю у погодженні розірвання трудового договору із позивачем. Відмова виборного органу профспілки мотивована: не проведенням консультацій із профспілковою організацією щодо доцільності скорочення займаної позивачем посади і щодо заходів, направлених на запобігання звільнень або зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення негативних наслідків будь-яких звільнень, тобто роботодавцем порушено порядок звільнення робітника, передбачений КЗпП та статтею 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»; відсутністю в управлінні мотивації персоналу дійсних змін в організації виробництва та праці, так як завдання управління не змінились і докази перерозподілення тих обов`язків, що виконував позивач, між іншими працівниками Управління відсутні; неознайомлення ОСОБА_1 із повним списком вакантних посад; невчинення перевірки наявності у позивача переважного права на залишення на роботі. Також профспілкова організація дійшла висновку, що, оскільки ОСОБА_1 виявив бажання перенавчатися з подальшим переведенням, його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним. У повідомленні первинної профспілки роботодавцеві рекомендовано звернутися в порядку статті 252 КЗпП України з приводу звільнення позивача, що є членом виборного органу, до вищого профспілкового органу - Центрального координаційного комітету ВП Народна солідарність, розташованого на вул. Левандовській, 3А у м. Києві.
 
Суди встановили, що 03 березня 2017 року ПАТ «МК Азовсталь» рекомендованою кореспонденцією спрямувало до Центрального координаційного комітету ВП Народна солідарність подання щодо отримання згоди на звільнення позивача у зв`язку зі зміною в організації виробництва та праці за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України за адресою згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та адресою ( АДРЕСА_1 ), оприлюдненою у мережі Інтернет ( АДРЕСА_2 ). Вказані листи повернулися до суду без вручення адресату із відміткою за закінченням строку зберігання і через неможливість розшуку отримувача. За адресою, зазначеною у рішенні первинної профспілкової організації від 14 березня 2017 року, ПАТ «МК «Азовсталь» до вищої профспілки - ВП Народна солідарність із поданням про надання дозволу про звільнення позивача не зверталося.
 
Під час апеляційного провадження на виконання вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України Донецьким апеляційним судом ухвалою від 26 серпня 2020 року зупинено апеляційне провадження у справі № 265/3027/17 та ухвалено запитати у ВП «Народна солідарність» згоду на звільнення ОСОБА_1 . Рішенням Центрального координаційного комітету ВП Народна солідарність від 28 жовтня 2020 року відмовлено у надання ПАТ «МК Азовсталь» згоди на розірвання трудового договору із інженером відділу розробки регламентуючих документів Управління мотивації персоналу ОСОБА_1 з мотивів, що кореспондуються із рішенням первинної профспілкової організації від 14.03.2017, зокрема із доводами щодо: непроведення консультацій із МППО № 141-2 ВП Народна солідарність щодо скорочення посади позивача; пропонування позивачеві не всіх наявних на підприємстві вакансій; бажання позивача перенавчатись із подальшим переведенням, що виключало його звільнення; ненаправлення роботодавцем подання до вищого виборного органу за тією адресою фактичного місцезнаходження по вул. Левандовській, 3А в м. Києві, що відзначалась в рішення первинної профспілки; бажання адміністрації звільнити саме особисто ОСОБА_1 за виявлені ним професійні позиції та непокору незаконним вимогам начальства.
 
У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
За приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.
 
За приписами статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
 
Згідно статті 252 КЗпП та частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). 
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2018 року в справі № 501/2482/15-ц (провадження № 61-757св17) зазначено, що «за правилами, передбаченими пунктом 4 частини першої статті 36, пунктом першим статті 40 КЗпП, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП, допускається, якщо не можливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2020 року в справі № 226/1660/18 (провадження № 61-7116св19) зазначено, що «однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18) вказано, що «суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вважає, що суди попередніх інстанцій вказаного не врахували та встановивши, що позивач є головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан», проте відповідач із поданням про надання згоди на його звільнення до цієї профспілки не звертався, не виконали вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП, тобто не зупинили провадження у справі для отримання згоди або відмови виборного профспілкового органу, а також вищого виборного органу профспілки в дачі згоди на звільнення працівника, у зв`язку із чим дійшли передчасного висновку про задоволення позову. Аналогічний висновок викладений і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року при розгляді справи № 408/1847/16-ц. У зв`язку з викладеним, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне відійти від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 333/5300/17-ц, згідно з яким позивач, як член виборного органу (заступник керівника первинної профспілкової організації), може бути звільнений з ініціативи роботодавця лише із наявністю попередньої згоди на таке профспілки, членом виборного органу якої є вивільнюваний працівник, а тому, за відсутності такої згоди, він підлягає обов`язковому поновленню на роботі, тобто без врахування вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду приходить до висновку, що як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення при час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору».
 
Суди встановили, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства та процедури звільнення у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці у відповідача, а саме - скорочення чисельності і штату працівників. Позивача було завчасно попереджено про наступне звільнення та запропоновано всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення, від яких позивач відмовився. Відмова виборного органу первинної профспілкової організації і вищого виборного органу у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 не є обґрунтованою.
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-319а13, від 25 березня 2014 року у справі № 21-44а14, від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 та від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 408/1847/16-ц є необґрунтованими, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 березня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», треті особи: Маріупольська первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                           Н. О. Антоненко
 
                                                                                                        М. М. Русинчук