П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
 21 травня  2021 року                                                                                           м. Київ
 
 Справа № 752/13765/20
 Провадження: № 22-ц/824/6285/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Бортник Лесі Вікторівни в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»
 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чередніченко Н.П.,
 у справі за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування, пені, 3 % річних та інфляційних втрат,
 
в с т а н о в и в :
 
В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником автомобіля «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 . 11.04.2019 року близько 16-30 год. в м. Києві по вул. Вишгородській, 67 сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на належний йому, позивачу, автомобіль «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 . Причиною наїзду став пішохід ОСОБА_3 , який переходив проїзну частину поза межами пішохідного переходу. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 03.03.2020 року у справі № 758/10702/19 водія ОСОБА_2 та пішохода ОСОБА_3 було визнано винними у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. ОСОБА_2 застрахував свою відповідальність в ПрАТ «СК «Уніка» згідно полісу № АК/9057668 від 05.05.2018 р. та договору добровільного страхування № 030131/4409/1000345 із загальним розміром страхової суми 300 000,00 грн. за шкоду заподіяну майну потерпілих. 17.04.2019 року позивач звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, надавши всі необхідні документи. ПрАТ «СК «Уніка» розрахувало позивачу розмір збитків, який було завдано позивачу в сумі 279621,75 грн. 22.06.2020 року страхова компанія здійснила часткову виплату позивачу страхового відшкодування в сумі 139810,88 грн., тобто 50 % від розрахованих страховиком збитків. Іншу частину страхового відшкодування відповідач відмовляється виплачувати, оскільки, на думку страхової компанії, у спричиненні збитків винен як водій ОСОБА_2 , так і пішохід ОСОБА_3 , а тому розмір страхового відшкодування має складати половину від суми 279 621,75 грн. Вважаючи таку відмову у виплаті решти суми страхового відшкодування  незаконною, просив суд стягнути на його користь суму недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 139810,88 грн. Окрім того, з огляду на те, що відповідач з дня звернення до страхової компанії (17.04.2019 р.) не сплатив впродовж 90 днів всю суму страхового відшкодування, із 17.07.2019 року страховик вважається таким, що прострочив виплату страхового відшкодування, в зв'язку із чим має сплатити йому, позивачу, пеню в загальному розмірі 69 191,54 грн, з яких 67 898,09 грн за період із 17.07.2019 р. по 22.06.2020 р. (дата часткової виплати страхового відшкодування) та  1 293,45 грн за період із 23.06.2020 р. по 07.07.2020 р., а також 3 % річних за період із 19.07.2019 р. по 22.06.2020 р. в сумі 7837,00 грн., 3% річних за період із 19.07.2020 р. по 07.07.2020 р. в сумі 7998 грн., а також інфляційні втрати за період із серпні 2019 р. по червень 2020 р. в сумі 7902,52 грн. 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 невиплачену суму страхового відшкодування в розмірі 139810, 88 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1398,09 грн. 
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, адвокат Бортник Л.В. в інтересах ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду  першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким узадоволенні позову відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що пішохід, як учасник дорожнього руху (стаття 14 Закону України «Про дорожній рух»), не є особою, на яку розповсюджуються норми статті 1187 ЦК України, і навіть у разі скоєння правопорушення, що потягло за собою заподіяння шкоди власнику транспортного засобу не може вважатись належним суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки (транспортним засобом).
В силу імперативних положень частини другої статті 1187 ЦК України на пішохода, який винний у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, не може бути покладений обов`язок по відшкодуванню шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із тим, неможливість кваліфікації пішохода в якості належного суб`єкта відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в порядку, передбаченому статтею 1187 ЦК України, не свідчить про відсутність правових підстав для притягнення пішохода, з вини якого сталася ДТП, до цивільно-правової відповідальності за завдану його неправомірними діями шкоди на загальних підставах.
На спірні правовідносини поширюються норми статті 1166 ЦК України, якою врегульовані загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.Такі висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 296/2509/16-ц. Отже, обов`язок з відшкодування позивачу майнової шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження належного йому автомобіля під час ДТП, яка сталася з вини пішохода ОСОБА_3 та водія ОСОБА_2 внаслідок порушення ними ПДР має покладатись в рівних частинах на двох осіб, винних в ДТП, а страховик, як особа, що застрахувала цивільно-правову відповідальність однієї з винних осіб, має виплачувати страхове відшкодування, виходячи з розрахунку 50/50.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року відкрито апеляційнепровадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Давиденко В.В. в інтересах ОСОБА_1 заперчував проти апеляційної скарги та зазначив, що спірні правовідносини регулюються статтею 1187 ЦК України, яка є спеціальною по відношенню до ст. 1166 ЦК України, про що наголошено у постанові Верховного Суду від 10012019 року у справі №274/4882/17-ц. Окрім того, в цій постанові зазначено, що положення пункту 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована. Оскільки цивільно-правова відповідальність пішохода не застрахована і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», положення п.36.3 ст. 36 цього закону не застосуються. Посилання скаржника на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 20 листопада 2019 року у справі№ 296/2509/16-ц не можуть бути взяті до уваги, оскільки стосуються інших правовідносин. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 .
11.04.2019 року близько 16-30 год. в м. Києві по вул. Вишгородській, 67 сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на належний позивачу автомобіль «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 . Причиною наїзду став пішохід ОСОБА_3 , який переходив проїзну частину поза межами пішохідного переходу.
ОСОБА_2 застрахував свою відповідальність в ПрАТ «СК «Уніка» згідно полісу № АК/9057668 від 05.05.2018 р. та договору добровільного страхування № 030131/4409/1000345 із загальним розміром страхової суми 300000,00 грн. за шкоду заподіяну майну потерпілих.
15.04.2019 року власник автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 подала до ПрАТ «СК «Уніка» заяву про подію, що має ознаки страхового випадку.
15.04.2019 р. ОСОБА_2 подав до ПрАТ «СК «Уніка» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.
Постановою Подільського районного суду м. Києва від 03.03.2020 року у справі № 758/10702/19, водія ОСОБА_2 та пішохода ОСОБА_3 було визнано винними у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Згідно пам'ятки клієнта, 17.04.2019 року страховій компанії було подано заяву про виплату страхового відшкодування, яка, на думку суду, не є достатнім доказом, який свідчить та фіксує дату звернення позивача до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування.
Відповідачем надано копії документів страхової справи, відповідно до яких було встановлено, що 26.05.2020 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «Уніка» із заявою, до якої приєднав заяву про виплату страхового відшкодування, а також страховою компанією було надано заяву позивача про виплату страхового відшкодування від 15.05.2020 року.
Відповідно до страхового акту/наказу № 00297601 від 19.05.2020 року, було вирішено на підставі цього акту та полісу РСЦПВВНТЗ № АК/9057668 виплатити позивачу страхове відшкодування в сумі 100 000,00 грн.
Відповідно до страхового акту/наказу № 00355753 від 27.05.2020 р., було вирішено на підставі цього акту та полісу № 030131/4409/1000345 виплатити позивачу страхове відшкодування в сумі 39 810,88 грн.
22.06.2020 року позивачу було сплачено страховою компанією суму в розмірі 100000,00 грн. та суму в розмірі 39 810,88 грн.
Із листа ПрАТ «СК «Уніка» від 24.06.2020 року № 2354 убачається, що позивачу було повідомлено про те, що розмір пошкодженого автомобіля «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 було розраховано на підставі звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ № 11109 від 23.05.2019 р., складеного ТОВ «ЕК «Фаворит». Згідно звіту, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу та ПДВ становить 279621,75 грн. З огляду на те, що винними в аварії було визнано двох осіб, розмір страхового відшкодування за кожну із таких осіб визначено шляхом поділу заподіяної шкоди на кількість таких осіб, а тому розмір збитку, який підлягає сплаті позивачу,  становить суму в розмірі 139  810,88 грн.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що положення пункту 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».  Неправильне застосування відповідачем норм «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  призвело до порушення прав позивача та отримання останнімвідшкодування шкоди не в повному розмірі, а тому суд вважав, що позовна вимога про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування в розмірі 139 810,88 грн підлягає задоволенню. Позовні вимоги про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат суд вважав недоведеними, а тому відмовив у їх задоволенні.
Оскільки апеляційна скарга адвоката Бортник Л.В. в інтересах ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» стосується оскарження рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, а позивачем рішення в частині незадоволених позовних вимог не оскаржувалось, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перегляду  рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно  статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.
Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України.
Згідно з частинами першою, другою, п?ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено   у пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.
Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).
Тобто, правила статей 1187, 1188 ЦК України діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об?єкта, завдяки яким діяльність з ними визнається джерелом підвищеної небезпеки.
При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України).
У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої   статті 1188 ЦК України.
Відповідно до положень частини другої статті 1188 ЦК України іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) шкода відшкодовується власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, які спільно завдали шкоду, незалежно від їх вини.
Тобто, за змістом цієї норми, обов`язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них, якщо не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).
Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.
Пішохід ОСОБА_3 не є джерелом підвищеної небезпеки, отже, наїзд автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , на належний позивачу, автомобіль «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 з тієї причини, що пішохід ОСОБА_3 переходив проїзну частину поза межами пішохідного переходу, не може бути кваліфіковано як взаємодію двох джерел підвищеної небезпеки.
Частиною першою статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України).
У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша  статті 543 ЦК України).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
За змістом пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.
Відтак, положення пункту 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода ОСОБА_3 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Аналогічні висновки містяться в постанові  Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про те, що пішоход ОСОБА_3 не є належним суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а відтак, доводи апеляційної скарги щодо покладення  обов`язку з відшкодування позивачу майнової шкоди також на пішохода ОСОБА_3 на підставі положень п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  не ґрунтуються на вимогах Закону.
Не приймаються до уваги колегії суддів і посилання скаржника на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 296/2509/16-ц, оскільки  такі висновки стосуються інших правовідносин, де шкода майну завдана лише однією особою (пішоходом), на якого не розповсюджуються норми статті 1187 ЦК України. 
Ураховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про здійснення відповідачем виплати страхового відшкодування не в повному обсязі  в порушення вимог Закону, та відповідно, наявність підстав для стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування в розмірі 139 810,88 грн, ґрунтуються на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Бортник Л.В. в інтересах ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року  залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
  Апеляційну скаргу адвоката Бортник Лесі Вікторівни в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» залишити без задоволення.
 Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                    Т.О. Невідома

Судді                                                                                               І.В. Іванова

                                                                                                         А.А. Пікуль