Справа № 462/7064/18                                Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П. 
Провадження № 22-ц/811/3273/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 47

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       25 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Симець В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 жовтня 2020 року в складі судді Мигаль Г.П. в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна через Державну Казначейську службу України, за участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Прокуратури Львівської області, про відшкодування моральної шкоди,-
встановив:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна через Державну Казначейську службу України, з участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Прокуратури Львівської області, про відшкодування моральної шкоди.
Вимоги обгрунтовував тим, що слідчим СВ прокуратури Львівської області Незнайко С.В. велося досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 42018141040000120 від 25 червня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 284 КК України. 
28 серпня 2018 року слідчим Незнайко С.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження №42018141040000120 від 25 червня 2018 року, копію постанови про закриття кримінального провадження слідчий позивачу не надіслав, чим грубо порушив ч.1 ст. 284 КПК України. 
16 жовтня 2018 року Галицький районний суд м. Львова скасував постанову слідчого Незнайко С.В. від 28 серпня 2018 року, справа № 461/7674/18.
На думку позивача, в діях слідчого ОСОБА_2 є зловживання владою, службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь якої неправомірної вигоди для самого себе всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам позивача та містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України. 
Позивач стверджує, що незаконними діями слідчого Незнайко С.В. йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушеннях режиму сну, через повну бездіяльність слідчого, його умисел на закриття кримінального провадження за нібито відсутністю ознак кримінального правопорушення, систематичне, умисне невизнання позивача потерпілим, що негативно вплинуло на звичайний ритм життя позивача. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 18000 грн.
16 грудня 2019 року позивач подав на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з Держави Україна через Державну Казначейську службу України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 250 000 грн, заподіяних йому внаслідок протиправних дій слідчих СВ прокуратури Львівської області. 
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна через Державну Казначейську службу України, за участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Прокуратури Львівської області, про стягнення з Держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 250000 грн. відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. 
В апеляційній скарзі зазначає, що незаконними, протиправними діями слідчого Незнайко С.В. йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушенні режиму сну, необхідності лікуватися амбулаторно.
Стверджує, що відповідні відчуття тривають і досі, є необхідність докладення додаткових зусиль для подолання наслідків протиправної поведінки стосовно себе, розмір моральної шкоди оцінює в 250000 грн.
Зазначає, що протиправність дій слідчого Незнайко С.В. у кримінальному провадженні № 42018141040000120 від 25.06.2018 доведена та встановлена ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.10.2018.
Покликаючись на відповідні норми матеріального права, вважає, що має право на відшкодування шкоди у зв`язку з закриттям кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримання.
Також зазначає про необхідність врахування постанови Верховного Суду від 25.07.2018, справа № 638/6944/16 та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Канцара та інші проти України».
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
15.01.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Львівської обласної прокуратури на апеляційну скаргу. У відзиві зазначено, що позивач не надав доказів причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками, а покликання в цій частині на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 16.10.2018 є необґрунтованим, оскільки незгода з відповідними рішеннями та оскарження таких в передбаченому КПК України порядку, не може свідчити про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, відтак апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Учасник справи позивач ОСОБА_1 , представник відповідача Державної казначейської служби України, представник третьої особи прокуратури Львівської області будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди позивач повинен надати суду докази, що свідчать про протиправність дій заподіювача шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою.
Як на правову підставу своїх вимог позивач покликався на п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", згідно яким право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.
Разом з цим, суд зазначив, що це положення закону необхідно застосовувати у взаємозв`язку зі ст.1 цього ж Закону, відповідно до якої підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.
Поря з цим, позивач не надав суду доказів щодо вчинення до нього дій, передбачених у ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Крім цього, суд зазначив, що у даній справі відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України.
В свою чергу, загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
На переконання суду першої інстанції, позивач не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому слідчими прокуратури Львівської області моральної шкоди, як не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчих прокуратури Львівської області ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що здійснювали досудове розслідування кримінального провадження № 4201814040000120 від 25 червня 2018 року, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача.
При цьому, ухвали слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова від 10 жовтня 2018 року та від 18 грудня 2019 року про скасування постанов слідчих прокуратури Львівської області свідчать про реалізацію позивачем передбаченого КПК права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
При вирішенні справи суд врахував правову позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 року, справа № 641/2328/17.
Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду враховуючи таке.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.
З матеріалів справи встановлено, що слідчий СВ прокуратури Львівської області Незнайко С.В. постановою від 28 серпня 2018 року закрив кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018141040000120 від 25 червня 2018 року, на підставі п. 2 ч. 1ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в діях судді Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ прокуратури Львівської області Незнайка С.В. про закриття кримінального провадження № 4201814104000120 від 26 червня 2018 року задоволено.
Скасовано постанову слідчого СВ прокуратури Львівської області Незнайка С.В. від 28 серпня 2018 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42018141040000120 від 25 червня 2018 року.
Слідчий в СВ прокуратури Львівської області Савчук Л.О. постановою від 29 грудня 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018141040000120 від 25 червня 2018 року закрив на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в діях судді Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 04 липня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження задоволено.
Скасовано постанову слідчого СВ прокуратури Львівської області Савчука Л.О. від 29 грудня 2018 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 42018141040000120 від 25 червня 2018 року.
Слідчим Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові Рурак В.С. постановою від 02 березня 2020 року закрито кримінальне провадження № 42018141040000120 від 25 червня 2018 року у зв`язку із відсутністю в діях судді Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Звертаючись із позовними вимогами про стягнення моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 покликався на те, що у зв`язку з винесення слідчим СВ прокуратури Львівської області Незнайко С.В. постанови про закриття кримінального провадження № 42018141040000120 від 25.06.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, яка в подальшому була скасована слідчим суддею, відтак незаконними та протиправними діями слідчого йому було заподіяно значної моральної шкоди, яка полягала у нервовому стресі, переживаннях, порушенні сну, через повну бездіяльність слідчого, його умисел на закриття кримінального провадження за ніби то відсутністю ознак кримінального правопорушення та умисного невизнання ОСОБА_1 потерпілим. 
Тобто, підставою для відшкодування моральної шкоди є винесення слідчим прокуратури Львівської області постанови про закриття кримінального провадження, яка в подальшому скасована слідчим суддею, а дії слідчого, позивач вважає незаконними та протиправними.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, позивач вправі звернутись до суду за захистом своїх прав. Одним із способів захисту визнано відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частинами 1, 2 ст. 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом.
Схожі положення закріплені у п. 1 ст. 1 Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду”.
Разом з тим, відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»  підлягає відшкодування шкода, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Як вже зазначалося, позивач ставить питання про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої, на його думку, слідчим СВ прокуратури Львівської області у зв`язку з тим, що його постанова про закриття кримінального провадження була скасована слідчим суддею.
Як вбачається із ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ч.1, ч. 2 ст. 1176 ЦК України, дія вказаних законодавчих актів розповсюджується на вичерпний перелік процесуальних дій уповноважених органів в межах кримінальної справи, оперативно-розшукової справи чи справи про адміністративне правопорушення.
В ході розгляду справи встановлено, що кримінальна справа стосовно ОСОБА_1 не порушувалася, до адміністративної відповідальності він не притягувався, при цьому, не встановлено інших обставин, передбачених ч. 1 ст. 1176 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які дають підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди, жодних неправомірних дій, які б потягли за собою негативні наслідки для позивача прокуратурою не вчинено.
В свою чергу, відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої (ніж передбачено в ч.ч. 1-5 цієї норми) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи.
Обов`язковою умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку між такими діями і шкодою.
На переконання колегії суддів, позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди у зазначеному ним розмірі внаслідок скасування постанови слідчого СВ прокуратури Львівської області Незнайка С.В. від 28 серпня 2018 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42018141040000120 від 25 червня 2018 року, при цьому встановлення судовим рішенням, яке набрало законної сили, факту протиправності дій слідчого, не може бути безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, при недоведеності факту наявності такої шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог. 
Доводи апеляційної скарги, які є суб`єктивним міркуванням та оцінкою апелянта норм матеріального та процесуального права України, висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 жовтня 2020 року- залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 травня 2021 року.

       Головуючий:                                                А.В. Ніткевич 

Судді:                                                         С.М. Бойко

С.М. Копняк