ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 червня 2021 року           справа №200/11735/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Гайдара А.В., Сіваченка І.В.,
розглянув у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року по справі №200/11735/20-а  (суддя 1-ї інстанції Голошивець І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання дій протиправними та стягнення коштів – 
                                                         ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо неповноти виплати грошових коштів при звільненні;
-стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по розрахунку при звільненні в розмірі 23685,36 грн, що складається із заборгованості по виплаті середнього заробітку за час чергової щорічної відпустки  в сумі 2495,36 грн, із заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 21190 грн;
-стягнути з відповідача середній заробіток  за час затримки розрахунку при звільненні з 02.01.2020 року по день прийняття рішення у справі.
В обґрунтування позову зазначив, що працював в органах юстиції Донецької області на посаді головного спеціаліста відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. 
Відповідачем не було донараховано позивачу відпускні за 2019 рік у розмірі 2495,36 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 21190,00 грн. 
Вважає, що відповідачем не тільки порушено його право на отримання заробітної плати при звільненні  у повному обсязі, а ще й тривалий час приховувалась інформація про невиплату належних йому коштів. 
Невиплата всіх належних працівникові сум при звільненні є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначив, що при звільненні позивачу було сплачено  компенсацію за 104 дні невикористаної відпустки у сумі 44476,64 грн. 
29.04.2020 ліквідаційною комісією  сплачено недоплачені суми відпускних за 2019 рік та компенсація за невикористану відпустку 17 колишнім працівникам, які звернулися до ліквідаційної комісії з проханням виплатити недоплачені у 2019 році кошти.
Позивач до ліквідаційної комісії із зазначеного питання письмово не звертався. 
29.12.2020 позивачу сплачено відпускні за 2019 рік в сумі 2495,36 грн добровільно.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги. 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, не врахував, що приписом ГУ Держпраці в Донецькій області  від 10 липня 2020 року  про усунення виявлених порушень встановлено, що позивачу не сплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 5 років стажу державної служби у кількості 1 календарного дня, за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 8 років стажу державної служби у кількості 4 календарних днів, не враховано надбавку за інтенсивність праці.
Також листом від 19.05.2020 року голова ліквідаційної комісії ГТУЮ у Донецькій області Гудзенко Л.Г. просила надати дозвіл на збільшення кошторисних призначень для проведення виплати недонарахованих коштів колишнім працівникам апарату. Тобто,  цим листом відповідач визнав наявність заборгованості.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
Наказом Головного управління від 26.12.2019 № 3953/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » головний спеціаліст відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області звільнений в порядку переведення для подальшої роботи у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків), згідно з п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України та відповідно до ст. 41 Закону України «Про державну службу».  
Тобто, позивач звільнений за переведенням до правонаступника.
Позивачу стало відомо з листа Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 19.05.2020 № 01-21/143, що за роботодавцем залишилась перед ним заборгованість у вигляді не виплачених відпускних та компенсації за не використану відпустку.
Додаток до листа Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 19.05.2020 № 01-21/143 свідчить, що сума недорахованих ОСОБА_1 коштів компенсації за невикористану відпустку при звільненні складає 21190,00 грн., сума не донарахованих відпускних протягом 2019 року - 2495,36 грн.
В наказі 26.12.2019 № 3953/1 "Про звільнення ОСОБА_1 ", суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки не конкретизовані.
Відповідачем надано до суду першої інстанції докази сплати ОСОБА_1 недоплаченої за 2019 рік  суми відпускних у розмірі 2495,36 грн. (розрахунковий лист за грудень 2020 року)
В матеріалах справи наявний наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 25.11.2020 № 104/1, яким внесені зміни до наказу від 26.12.2019 № 3953/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині виключення періодів невикористаної відпустки до 2015 року.
Зазначений наказ прийнятий на підставі аудиторського звіту, який  проведений  в період з 28.09.2020 по 09.10.2020 Управлінням внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України на виконання наказу Міністерства юстиції України від 15.09.2020 № 2435/7, щодо діяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за період з 01.01.2019 по 30.06.2020.
Під час проведення внутрішнього аудиту встановлено, що працівникам, які призначені на посади до 2014 року, при звільненні з Головного управління виплачувалася компенсація за дні невикористаної відпустки, які не підтверджені достовірними даними. За результатами внутрішнього аудиту складено аудиторський звіт, надані висновки та рекомендації, зокрема, зазначено на необхідності внесення змін до наказів про звільнення працівників Головного управління за 2019 та 2020 роки в частині виплат компенсації за кількість днів невикористаної відпустки, що не підтверджена достовірними даними.
Наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 18.11.2014 № 69/2 «Про переміщення Головного та територіальних управлінь юстиції, відділів державної виконавчої служби, відділів державної реєстрації актів цивільного стану, державних нотаріальних контор», було змінено місцезнаходження Головного управління на територію м. Краматорська.
Здійснити заходи щодо вивезення всіх документів та архіву головного управління не вбачалось можливим через захоплення будівлі невідомими озброєними особами, документи залишені у місті Донецьку, який віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р. 
У зв`язку із зазначеним у провадженні Селидівського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області перебуває кримінальне провадження № 12016050390001766 від 16.06.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 341 КК України, за фактом незаконного захоплення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, розташованого за адресою: м. Донецьк, бул. Пушкіна, 34.
В зв`язку з відсутністю первинної облікової документації (особових справ та наказів), які підтверджують використання відпусток, Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) 19.08.2020 було зроблено запит до Мінекономіки про надання роз`яснень щодо обліку невикористаних відпусток працівників через залишення первинної документації на території, яка тимчасово не контролюється українською владою.
На що надано роз`яснення про неможливість ведення обліку відпусток за період до 2014-2015, тому підстав для виплати компенсації за невикористані відпустки за цей період при звільненні немає.
У зв`язку з зазначеним до наказу про звільнення позивача внесені відповідні зміни, та після виключення з наказу періодів невикористаної відпустки до 2015 року, кількість невикористаної відпустки позивача складає 54 дні (до внесення змін до наказу кількість складала 104 дні). При звільненні, за 104 дні невикористаної відпустки, позивачу була виплачена компенсація у сумі 44476,64 грн. Після перерахунку суми компенсації за 54 днів невикористаної відпустки встановлено, що позивачу необхідно було сплатити 34096,14 грн., тобто різниця між перерахованою та сплаченою сумою склала 10380,50 грн.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що відповідачем на час розгляду справи в суді сплачено недонараховані відпускні за 2019 рік,  матеріали справи свідчать про переплату грошових коштів позивачу по виплаті компенсації за невикористану відпустку до 2015 року, переплачена сума є співмірною можливому розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових прав працівника.
Оцінка суду.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до  частин першої та другої статті  3  Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон № 889) (в редакції, що діяла на дату звільнення позивача), цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Дія цього Закону поширюється на державних службовців:
1) Секретаріату Кабінету Міністрів України;
2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади;
3) місцевих державних адміністрацій;
4) органів прокуратури;
5) органів військового управління;
6) органів дипломатичної служби;
7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону;
8) інших державних органів.
Відповідно до частини першої статті 41 Закону №889 державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:
1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;
2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Згідно з пунктом 5 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі – КпЗП) підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.
Матеріали справи свідчать, що позивача звільнено з посади в ГТУЮ в Донецькій області в порядку переведення для подальшої роботи у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків).
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Як свідчать матеріали справи при звільненні ОСОБА_1 було сплачено компенсацію за 104 дні невикористаної відпустки у сумі 44476,64 грн (а.с.61)
29.12.2020 року ОСОБА_1 сплачено 2495,36 грн – компенсація відпускних за 2019 рік (а.с.66)
Оскільки на час прийняття судом першої інстанції рішення відповідачем сплачено  заборгованість по виплаті середнього заробітку за час чергової щорічної відпустки  в 2019 році в сумі 2495,36 грн, тому в цій частині позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Щодо сум компенсації за невикористані дні відпустки до 2015 року, суд зазначає наступне.
Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 25.11.2020 № 104/1 внесені зміни до наказу від 26.12.2019 № 3953/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині виключення періодів невикористаної відпустки до 2015 року (а.с.164)
Наказ прийнятий за результатами аудиторського звіту, проведеного  в період з 28.09.2020 по 09.10.2020 Управлінням внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України на виконання наказу Міністерства юстиції України від 15.09.2020 № 2435/7, щодо діяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за період з 01.01.2019 по 30.06.2020.
Проведеним внутрішнім аудитом встановлено, що працівникам, які призначені на посади до 2014 року, при звільненні з Головного управління виплачувалася компенсація за дні невикористаної відпустки, які не підтверджені достовірними даними. За результатами внутрішнього аудиту складено аудиторський звіт, надані висновки та рекомендації, зокрема, зазначено на необхідності внесення змін до наказів про звільнення працівників Головного управління за 2019 та 2020 роки в частині виплат компенсації за кількість днів невикористаної відпустки, що не підтверджена достовірними даними.
В зв`язку з відсутністю первинної облікової документації (особових справ та наказів), які підтверджують використання відпусток, Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) 19.08.2020 було зроблено  запит до Мінекономіки про надання роз`яснень щодо обліку невикористаних відпусток працівників через залишення первинної документації на території, яка тимчасово не контролюється українською владою. На що було надане роз`яснення про неможливість ведення обліку відпусток за період до 2014-2015, тому підстав для виплати компенсації за невикористані відпустки за цей період при звільненні немає.
В зв`язку з зазначеним, після виключення з наказу про звільнення позивача періодів невикористаної відпустки до 2015 року, кількість днів невикористаної відпустки ОСОБА_1 складає 54 дні.
При звільненні позивача 26.12.2019 року йому виплачено компенсацію  за 104 дні невикористаної відпустки в сумі 44476,64 грн. 
Після проведення аудиту та перерахунку суми компенсації невикористаної відпустки за 54 дні встановлено, що позивачу необхідно було сплатити 34096,14 грн.
Отже, переплата компенсації невикористаних днів відпустки ОСОБА_1 складає 10380,50 грн, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 21190 грн.
Є безпідставними посилання позивача на припис ГУ Держпраці в Донецькій області  від 10 липня 2020 року, на лист від 19.05.2020 року голови ліквідаційної комісії ГТУЮ у Донецькій області Гудзенко Л.Г. в підтвердження доводів позивача про наявність заборгованості відповідача ОСОБА_1 за невикористані відпустки, оскільки ці доводи спростовуються висновками внутрішнього аудиту, а також фактом відсутності жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили наявність у позивача невикористаних відпусток до 2015 року та їх кількість.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Судами встановлено та не заперечується сторонами, що при звільненні позивача  з ним не був проведений повний розрахунок. За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.
Суд звертає увагу, що всі належні працівнику суми, роботодавець повинен виплатити у день його звільнення, в даному випадку це 26 грудня 2019 року, а тому період затримки проведення повного розрахунку при звільненні починається з першого робочого дня після звільнення позивача, а саме з 27 грудня 2019 року.
Період затримки повного розрахунку при звільненні позивача становить з 27.12.2019 року  (перший робочий день після звільнення позивача) по 29.12.2020 року (дата остаточного розрахунку з позивачем – виплата йому компенсації за щорічну відпустку 2019 рік) включно.
Суд не приймає посилання позивача, що період затримки триває до дати прийняття судом рішення по справі, оскільки відповідач здійснив повний розрахунок з позивачем в день виплати йому компенсації середнього заробітку за щорічну відпустку за 2019 рік, а саме 29.12.2020 року.
Згідно з пунктом 8 розділу ІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 зробив наступні правові висновки:
«58. Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові   його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
59. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
60. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
61. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.».
Позивачу при звільненні сплачено 56799,20 грн.
Загальний розмір сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні становить 48914,06 (56799,20 (сплачені) + 2495,36 (недоплачена компенсація) – 10380,50 (переплачені кошти)
Відтак, розмір несвоєчасно сплаченої суми складає 5,12% від загальної суми, що належала виплаті при звільненні.
Кількість робочих днів затримки з 26.12.2019 по 29.12.2020 складає 253 дні.
Середньоденний заробіток позивача складає 858,21 грн.
Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  становить 217127,13 грн (858,21 грн х 253 робочих дні).
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні набагато перевищує розмір невиплаченої суми компенсації в розмірі 2495,36 грн.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Таким чином, Верховним Судом, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Беручи до уваги, що позивача звільнено в грудні 2019 року шляхом переведення,  при звільненні позивача йому виплачена компенсація за 104 дні відпустки з переплатою, до суду позивача звернувся з цим позовом тільки в грудні 2020 року після чисельних запитів до відповідача, розмір заборгованості відповідача перед позивачем не був значним, позивачем не надано доказів наявності майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, враховуючи конкретні обставини справи, принципи справедливості, пропорційності,  співмірність розміру компенсації та сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування принципу співмірності та пропорційності до спірних правовідносин.
Відтак, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку слід обрахувати наступним чином: 858,21 грн  * 253 днів * 5,12% = 11116,91 грн.
Аналогічні правові висновки щодо   розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладені в постанові Верховного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.
З огляду на вищевикладене, з врахуванням компенсаційного характеру заходів відповідальності, що сума недоплаченої компенсації є незначною, роботодавцем було здійснено виплати компенсації за дні невикористаної відпустки позивача у більшому розмірі, ніж необхідно, судова колегія  вважає, що достатнім, справедливим та співмірним є стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 1000 грн.
Є безпідставними доводи позивача про необґрунтоване  зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,  оскільки судом в  повній мірі враховані правові висновки, викладені ВП ВС в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також правильно застосовані до спірних правовідносин висновки ВС, викладені в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.
З врахуванням вищевикладеного, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки наявність факту переплати відповідачем компенсації за дні невикористаної відпустки в більшому розмірі, ніяким чином не спростовує факт несвоєчасного розрахунку з позивачем при звільненні, як наслідок, наявність підстав для застосування відповідальності роботодавця, встановленої  статтею 117 КЗпП.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що обумовлює  часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
Відповідно до ст.139 КАС України підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати по справі у розмірі 53,24 грн (а.с.193)
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України,-
                                                   ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року по справі №200/11735/20-а – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року по справі №200/11735/20-а – скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання дій протиправними та стягнення коштів – задовольнити частково.
Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (код ЄДРПОУ 34898944) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1000  (одна тисяча) гривень.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання дій протиправними та стягнення коштів – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (код ЄДРПОУ 34898944) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )  судові витрати по справі у розмірі 53,24 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 24 червня 2021 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 24 червня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                   І.Д. Компанієць    

Судді                                                                                           А.В. Гайдар

                                                                                                                   І.В. Сіваченко