ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 червня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/11990/20
Головуючий у першій інстанції – Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/787/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                   головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                   суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.       
                                   секретар: Позняк О.М.    
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживача, стягнення безпідставно набутих коштів та стягнення моральної шкоди, (суддя Рахманкулова І.П.,), ухвалене у м. Чернігів об 14 годині 00 хвилин, повний текст рішення виготовлено 12 березня 2021 року,,  
                                      В С Т А Н О В И В:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 58 176 швейцарських франків 67 раппенів (сантимів) та 3 050 грн 16 коп.; процентів, які воно могло одержати за користування безпідставно набутими грошима в розмірі 64 025 швейцарських франків 07 раппенів (сантимів) та 5 045 грн 99 коп.; у відшкодування моральної (немайнової) шкоди 4 000 000 грн. Позов обґрунтовано тим, що 24 травня 2007 року між ПАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №7607С29. Умовами кредитного договору встановлено предмет договору: кредит – грошові кошти в розмірі 65 432,09 швейцарських франків та установлена умова надання предмету договору позичальнику у безготівковій формі у швейцарських франках. Позивач вказує, що грошові кошти були використані за цільовим призначенням. За доводами ОСОБА_1 , у період з 24 травня 2007 року до 16 квітня 2013 року він сплатив відповідачу у повернення кредиту 26 582,09 швейцарських франка, 31 594,58 швейцарських франка процентів за фактичне (реальне) користування кредитом, а також 340 грн щомісячної оплати за управління кредитом, 2 695,48 грн комісії за надання кредиту, 14,68 грн пені. 15 квітня 2013 року замість проведення чергового платежу ОСОБА_1 надав відповідачу письмове повідомлення, що він не отримував грошові кошти в швейцарських франках, що відповідач не виконав узгоджене кредитним договором єдине своє зобов`язання переказу швейцарських франків у безготівковій формі на його поточний рахунок, який до 13 березня 2009 року був відкритий для проведення платежів тільки в гривні, що позивач не повинен повертати відповідачу те, чого не отримував, сплачувати проценти за користування грошовими коштами, якими не користувався, робити на вимогу відповідача те, чого робити не повинен. Позивач вказує, що оскільки грошові кошти у розмірі 65 432,09 швейцарських франків (предмет кредитного договору) в безготівковій формі не були надані, кредитний договір юридично не відбувся, а отже не є укладеним та ще Законами визнаний недійсним (нікчемним), що є підставою в розумінні ст.1212 ЦК України вважати сплачені позивачем грошові кошти безпідставно набутими, тобто набутими відповідачем поза межами договірних відносин, відповідно зобов`язання щодо повернення цих грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. За доводами ОСОБА_1 , Законом визнано кредитний договір недійсним (нікчемним) з моменту його укладення, тому це є початком строку для нарахування процентів за безпідставне користування грошима, які він розрахував за період з 24.05.2007 року по 28.12.2020 року за узгодженою в договорі процентною ставкою 10,24% на рік. Крім того, позивач посилається, що негативні емоції сильно впливають на його хронічну хворобу і призводять до постійного її загострення, що суд повинен обов`язково врахувати при вирішенні справи.
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами укладено кредитний договір, на підставі якого ОСОБА_1 здійснював внесення платежів на погашення боргу. Кредитний договір не визнаний недійсним, не змінений, не припинений, тобто є тією самою правовою підставою набуття банком усіх грошових коштів, в тому числі тих, про стягнення яких заявляє ОСОБА_1 , судом при розгляді справи №750/3453/16-ц були враховані здійснені позивачем оплати на виконання кредитного договору та стягнуто на користь банку залишок боргу в національній валюті. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено неправомірності дій відповідача, які б завдали йому моральної шкоди та в чому ця моральна шкода виражена.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду та розглядати справу в повному обсязі; розглядати визначені позивачем вимоги та надані ним докази; стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 58 176 швейцарських франків 67 раппенів (сантимів) та 3 050 грн 16 коп.; стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» проценти, які воно могло одержати за користування безпідставно набутими грошима в розмірі 64 025 швейцарських франків 07 раппенів (сантимів) та 5 045 грн 99 коп., стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» у відшкодування моральної (немайнової) шкоди 4 000 000 грн. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд незаконно змінив предмет і підстави позову, не застосував висновки Верховного Суду. ОСОБА_1 вказує, що рішення суду мотивовано правовідносинами, які виникають з надання послуги споживчого кредиту в гривні, в той час як позивач звернувся до суду з позовом, в якому мотивував витребування набутого відповідачем майна за його рахунок після звернення до банку за послугою про надання кредиту в зовсім іншій по суті валюті -швейцарських франках. Також позивач посилається, що суд розглядав вимогу стягнення завданих майнових збитків (ст.22 ЦК України), хоча він заявляв вимогу про стягнення доходу, який відповідач міг отримати за користування майном позивача (ст.1214 ЦК України). За доводами ОСОБА_1 , суд не застосував висновки Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №220/421/17 та висновки Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі №522/13192/15-ц. Позивач вказує, що суд не виконав свій обов`язок та при тлумаченні кредитного договору неправильно визначив родовий характер грошових коштів, їх розмір та умови передачі позичальникові, встановлені договором. ОСОБА_1 посилається, що суд першої інстанції не дослідив жодного первинного документу надання послуги споживчого кредиту та не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи жодного документу передачі відповідачем грошових коштів позичальнику, суд не розглядав набуття відповідачем майна, яке відбулося за відсутності правової підстави. Позивач вважає, що правовідносини сторін на підставі укладеного кредитного договору між сторонами не виникли, тому позов підлягає задоволенню. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що він є людиною похилого віку, йому не можна хвилюватися, оскільки це одразу негативно позначається на стані його здоров`я, а тому неправомірні дії відповідачів завдали йому моральної шкоди, яку не можна виправити, позивач постійно перебуває у стресовому стані внаслідок незаконного позбавлення його майна, внаслідок умисного заподіяння йому матеріальних витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Державний експортно-імпортний банк України» просить залишити без змін рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 березня 2021 року та залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Відповідач посилається, що позивач в апеляційній скарзі не вказує, в чому полягає незаконність та необґрунтованість рішення суду, чи потрібно його скасувати, чи залишити в силі. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 намагається вкотре встановити недійсність укладеного з банком кредитного договору, тлумачить на власний розсуд умови кредитного договору, що не узгоджується з заявленими ним позовними вимогами про стягнення з банку безпідставно отриманих грошових коштів. АТ «Державний експортно-імпортний банк України» вказує, що позивач і в позовній заяві, і в апеляційній скарзі не наводить суду інформацію щодо дійсних на даний час відносин сторін за кредитним договором, чинних судових рішень, невиконання ним рішення суду щодо стягнення з нього заборгованості. Також відповідач зазначає, що набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. За доводами банку, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди не узгоджуються з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», є надуманими, необґрунтованими, незаконними та не підкріпленими документально. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
По справі встановлено, що 27 квітня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до ВАТ «Укрексімбанк» із заявою про надання йому кредиту на придбання житла у швейцарських франках еквівалент 265 000 грн на термін 164 місяці зі сплатою 10,24% річних (а.с.17 т.1).
24 травня 2007 року між ВАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №7607С29, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у сумі 65 432,09 швейцарських франків, що є еквівалентом 265 000 грн за курсом купівлі швейцарських франків на дату видачі кредиту з кінцевою датою погашення 29 грудня 2020 року для оплати пайової участі у будівництві житла: 3-х кімнатної квартири, яка займає загальну проектну площу 89,52 кв.м та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 379564,80 грн згідно з договором №30 від 25.04.2007 року про участь у Фонді фінансового будівництва (а.с.20-25 т.1).
Відповідно до пунктів 2.2.2., 2.2.4., 2.4.2. вказаного договору позичальник щомісячно сплачуватиме банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,80%, але не менше 10,24%. Розмір плати за управління кредитом: 10,00 грн щомісячно. Комісія за надання кредиту складає 1% від суми кредиту (654,32 швейцарських франків). У разі порушення строків погашення кредиту, вказаних у графіку погашення кредиту, процентів та платежів за цим договором позичальник сплачує банку за кожний день прострочки, включаючи день проплати, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня.  
Пунктами 2.3.1., 2.3.2. вказаного договору встановлено, що кредит надається у безготівковій формі. Платіж за кредитом здійснюється у швейцарських франках одночасним утворенням заборгованості за кредитом на позичковому рахунку позичальника у філії ВАТ «Укрексімбанк» після укладення гарантійних документів та після оплати позичальником авансового платежу. Кредит надається шляхом продажу кредитних коштів через касу банку за рахунок позичальника з подальшим зарахуванням кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку, та перерахуванням на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Регіон Капітал».
На виконання умов укладеного договору ОСОБА_1 сплачував кошти на погашення кредиту до квітня 2013 року.
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 30 травня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано недійсним Кредитний договір від 24.05.2007 № 7607С29, що укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і ОСОБА_1 ; у задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено; у задоволенні позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовлено (а.с.66-70 т.1).
Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року, апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено; рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2016 року скасовано; позовні вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 74540 грн 60 коп. заборгованості по тілу кредиту, 106 560 грн 91 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом та 75 000 грн пені за порушення строків погашення процентів та платежів за кредитним договором, а всього 256 101 грн 52 коп.; вирішено питання про судові витрати; в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання  недійсним кредитного договору від 24.05.2007 р. № 7607С29, що укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 , відмовлено (а.с.71-77 т.1).
Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС міста Чернігів від 28 листопада 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/750/1394/16, виданого 18.11.2016 Деснянським районним судом м.Чернігова, про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрексім Банк» у розмірі 256 101,52 грн (а.с. 196 т.2).
Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 09 грудня 2020 року задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області і звернуто стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 , а саме: садовий будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0,0403 га (для ведення садівництва), кадастровий номер 7425585700:04:000:2093, яка знаходиться на території садівничого товариства «Лісова поляна» Вознесенської сільської ради Чернігівського району (а.с.197-198 т.2).
Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує приписами ст.1212 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. 
Виходячи із норм статті 1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №753/20633/15-ц викладено правовий висновок, що системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Позивач у позовній заяві вказував, що він сплатив відповідачу 58 176,67 швейцарських франків та 3050,16 грн на виконання умов кредитного договору №7607С29 від 24 травня 2007 року, які вважав безпідставно набутими відповідачем коштами.
Оскільки між ОСОБА_1 і АТ «Державний експортно-імпортний банк України» існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, набуті останнім за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень ст.1212 ЦК України як безпідставне збагачення. 
Також ОСОБА_1 у позові посилався, що кредитний договір є недійсним (нікчемним) згідно з вимогами закону. Проте рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору від 24.05.2007 року №7607С29, що укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 .
Отже, встановивши, що зобов`язання зі сплати вказаних коштів виникло на підставі кредитного договору, який не визнаний недійсним, не змінений, не припинений, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для їх стягнення з АТ «Державний експортно-імпортний банк України», а також для стягнення процентів (упущеної вигоди).
При цьому суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи ОСОБА_1 , що суд змінив предмет і підстави позову, не грунтуються на матеріалах справи, оскільки суд першої інстанції розглядав вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів, які він сплатив, як встановлено судом, на підставі кредитного договору №7607С29 від 24 травня 2007 року. При цьому визначальним питанням розгляду вказаних вимог є питання наявності підстав для повернення вказаних коштів, а не надання кредиту в іншій валюті.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд розглядав вимогу про стягнення завданих позивачу майнових збитків (ст.22 ЦК України), в той час як він заявляв вимогу про стягнення доходу, який відповідач міг отримати за користування майном позивача (ст.1214 ЦК України), оскільки з оскаржуваного рішення вбачається, що суд посилався як на ст.22 ЦК України, так і на ст.1214 ЦК України, якими встановлена підстава для відшкодування процентів за користування грошовими коштами – протиправна поведінка, внаслідок якої позивач не отримав дохід, на який розраховував.
Посилання ОСОБА_1 , що при ухваленні рішення у справі №750/3453/16-ц Апеляційний суд Чернігівської області вигадував обставини, які не заявлялись, не розглядалися та не доказувалися, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки рішення суду від 24 жовтня 2016 року набрало законної сили, відповідно встановлені зазначеним рішенням суду обставини у відповідності до положень ч.4 ст.82 ЦПК України були враховані судом при розгляді справи №750/11990/20. 
У справі №750/3453/16-ц судом апеляційної інстанції встановлено, що виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткових угод до Договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору, у зв`язку з чим є необгрунтованими посилання в апеляційній скарзі на те, що правовідносини сторін на підставі кредитного договору не виникли, момент укладення реального кредитного договору не настав і зобов`язання повернення грошових коштів в швейцарських франках у позивача не виникло.
Не заслуговують на увагу доводи позивача, що суд не застосував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.05.2020 у справі №522/13192/15-ц та від 12.06.2018 у справі №927/976/17, враховуючи, що у даній справі спірні правовідносини стосуються захисту прав споживача, стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди, а не преюдиції обставин.
Факт  надання ОСОБА_1 кредитних коштів в національній валюті, відкриття поточного рахунку для зарахування сплачених коштів у національній валюті та зобов`язання споживача здійснювати оплату в іноземній валюті було враховано судом під час розгляду справи №750/3453/16-ц, а здійснені позивачем оплати на виконання кредитного договору були враховані при розрахунку заборгованості, яку судом було стягнуто в національній валюті. У зв`язку з викладеним, не можуть бути прийняті судом до уваги посилання позивача на відсутність в матеріалах справи жодного документу передачі відповідачем грошових коштів позичальнику та набуття відповідачем майна за відсутності правової підстави.
Враховуючи, що позивачем не доведено факту безпідставного отримання відповідачем коштів, обгрунтованим є висновок суду і про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 процентів за користування безпідставно набутими грошима. 
Крім того, необгрунтованими є посилання ОСОБА_1 , що обов`язковому стягненню підлягає завдана йому моральна шкода, оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем не доведено неправомірності дій відповідача, які б завдали йому моральної шкоди.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність постановленого у справі рішення та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -                                                      
                                  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 18 червня 2021 року.

Головуючий:                                                             Судді: