Номер провадження: 22-ц/813/1633/21 
Номер справи місцевого суду: 501/5355/14-ц
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                 суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,
                    при секретарі: Павлючук Ю.В., 

за участю: позивача ОСОБА_1 та його адвоката Салтовець Е.Б., 
адвоката приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. – Громадського О.В., 
 
            у відкритому судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 21 жовтня 2019 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляк Валарія  Миколайовича про звернення стягнення на незареєстроване в установленому порядку майно боржника, заінтересовані особи, боржник ОСОБА_2 , стягувач ОСОБА_1 , –  
 
в с т а н о в и в:
 
04 жовтня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк В.М. звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на незареєстроване в установленому порядку майно боржника, згідно якого просить суд дозволити звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності на підставі ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 27 травня 2011 року по справі №2-225/11, мотивуючи тим, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. знаходиться виконавче провадження №52082713 з виконання виконавчого листа №501/5355/14-ц, виданого Іллічівським міським судом Одеської області 06 травня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 347 263,80 грн. та судових витрат в сумі 243,60 грн..
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 27 травня 2011 року по справі №2-225/11 було визнано мирову угоду про поділ спільного майна між   ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнано ОСОБА_2 власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1  яка раніше належала ОСОБА_3 ..
Приватний виконавець Притуляк В.М. вказує у поданні, що за адресою спірного нерухомого майна зареєстрована ОСОБА_2 , інших зареєстрованих осіб за цією адресою  не встановлено. В інтересах стягувача ОСОБА_1 на вказану квартиру встановлено обтяження. Згідно із відповіді КП «БТІ» Одеської міської ради станом на 31 грудня 2012 року право власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 не зареєстровано.
В ході примусового виконання виконавчого листа №501/5355/14-ц приватним виконавцем було отримано дозвіл на примусову реалізацію 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 13 лютого 2017 року. Дане майно було передано стягувачу в рахунок погашення боргу. Проте борг не погашено в повному обсязі і наявна необхідність реалізації іншої 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить боржнику на праві приватної власності на підставі ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 27 травня 2011 року  по  справі  №2-225/11.
На підставі викладеного, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк В.М. звернувся до суду із відповідним поданням.
Згідно із частиною 11 статті 440 ЦПК України суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.
В судовому засіданні приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк В.М. підтримав подання в повному обсязі, просив суд його задовольнити з правових підстав, викладених у поданні.
Інші сторони в судове засідання не з`явились.
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 21 жовтня 2019 року   відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. про звернення стягнення на незареєстроване в установленому порядку майно боржника ОСОБА_2 , а саме: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності на підставі Ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 27 травня 2011 року по справі №2-225/11.
У апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерій Миколайович просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення подання приватного виконавця, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
 У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово, належним чином та завчасно, що підтверджується поштовими повідомленнями.
 Боржнику ОСОБА_2 судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси проживання та реєстрації, що були надані відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній». 
Згідно із ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення боржника ОСОБА_2 належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна  скарга підлягає задоволенню за таких підстав. 
В частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частини першої статті 5 вказаного закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно із частиною другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на  кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти  на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Частиною 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення  на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має  право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Частиною 10 статті 440 ЦПК України передбачено, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Частинами 1-3 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.
У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. знаходиться виконавче провадження №52082713 з виконання виконавчого листа №501/5355/14-ц, виданого Іллічівським міським судом Одеської області 06 травня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 347 263,80 грн. та судових витрат у сумі 243,60 грн., що підтверджується матеріалами виконавчого провадження доданого приватним виконавцем до подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності, яке не зареєстровано у встановленому законом порядку (т. 2, а.с. 138-139).
Відповідно до відповідей від Державної фіскальної служби, Пенсійного фонду України, відомості про джерела доходів боржника ОСОБА_2 відсутні (т. 2, а.с. 141-143).
Згідно із відповіді відділу реєстрації осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради від 14 березня 2018 року за адресою квартири АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 , інших зареєстрованих осіб за даною адресою не встановлено (т. 2, а.с. 147).
Згідно із відповіді Управління Укртрансбезпеки в Одеській області від 16 березня 2019  року плавзасоби за ОСОБА_2 не зареєстровані (т. 2, а.с. 148).
Відповідно до відповіді КП «БТІ» Одеської міської ради станом на 31 грудня  2012 року право власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 не зареєстровано   (т. 2, а.с. 149).
Згідно із відповіді ГУ Держпоживпродспоживслужби в Одеській області від 12 квітня 2018 року інформація щодо ОСОБА_2 – не значиться (а.с. 151 т. 2 ).
Відповідно до відповіді ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 16 березня      2018 року земельні ділянки за ОСОБА_2 не зареєстровані (т. 2, а.с. 152).
В ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем складено акти від 04.05.2018, 15.05.2018, 04.07.2018 про перевірку майнового стану боржника, згідно яких вбачається, що боржника не було під час складання актів, приватним виконавцем залишено виклики про явку на прийом (т. 2, а.с. 153-154, 156).
Згідно листа Іллічівського відділу поліції від 30 грудня 2015 року вбачається, що державний виконавець ІМУЮ звертався до поліції із поданням про притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України ОСОБА_2 за неповернення ОСОБА_1 боргу в сумі 347 263,80 грн. (т. 2, а.с. 155).
За результатами відповідного подання ОСОБА_2 надавала слідчому письмові пояснення (а.с. 159 т. 2) та начальником сектору Іллічівського ВП складено висновок  по матеріалам ЖЕО №713 від 04.12.2015р., згідно якого вказано, що ОСОБА_2 не має умислу навмисно не виконувати рішення суду про повернення боргу ОСОБА_1 , неповернення боргу викликано відсутністю заробітку (т. 2, а.с. 158).
Відповідно до відповіді територіального сервісного центру №5141 від 15.08.2018р. за ОСОБА_2 транспортні засоби не зареєстровані (т. 2, а.с. 153).
Згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 05 серпня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим листом №501/5355/14-ц, виданого Іллічівським міським судом Одеської області 06 травня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 347 263,80 грн. та судових витрат у сумі 243,60 грн., за ціною третіх електронних торгів – 152 009,90 грн. передано 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 13 грудня 2017 року по справі №501/5255/14-ц (т. 2, а.с. 162-163).
Актом приватного виконавця від 05.08.2019 року передано стягувачу ОСОБА_1 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 164).
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 27 травня 2011 року по справі №2-225/11 визнано мирову угоду про поділ спільного майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнано ОСОБА_2 власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та раніше належала ОСОБА_3 , ухвала набрала законної сили (т. 2, а.с. 166-170).
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 20 березня 2019 року подання приватного виконавця Притуляка В.М. про звернення стягнення на нерухоме майно, що незареєстроване боржником в установленому законом порядку з ОСОБА_2   задоволено, яким надано дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 – на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 13 грудня  2017 року  по справі №501/5255/14-ц (т. 2, а.с. 173).
Згідно пояснень у судовому засіданні приватного виконавця Притуляка В.М. встановлено, що боржник ОСОБА_2 проживає у квартирі, тобто на 1/2 частку у якій приватний виконавець просить звернути стягнення, але двері не відчиняє, на виклики прибуття на особистий прийом, які він залишав у дверях, не з`являється, про що ним неодноразово склались відповідні акти.
З поданих суду матеріалів не вбачається, що приватним виконавцем вживалися заходи в рамках цього виконавчого провадження, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема не долучено до заяви доказів, які б свідчили, що боржнику відомо про виконавчі дії з виконання виконавчого листа №501/5355/14-ц, виданого Іллічівським міським судом Одеської області 06 травня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 347 263,80 грн. та судових витрат у сумі 243,60 грн., а саме передачу стягувачу ОСОБА_1 за ціною третіх електронних торгів – 152 009,90 грн. 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 13 грудня 2017 року по справі №501/5255/14-ц.
Поряд з тим, у поданні відсутні відомості щодо фактичного проживання боржника, державним виконавцем не з`ясовано, чи є квартира боржника фактичним місцем його проживання, чи є вказане нерухоме майно єдиним житлом боржника.
Відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця Притуляка В.М. про звернення стягнення на незареєстроване в встановленому законом порядку майно боржника, суд першої інстанції виходив, що приватним виконавцем не доведено обставин, що підтверджують передбачені Законом підстави, які б свідчили про необхідність звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , тому з метою уникнення обмеження конституційних прав громадянина на житло, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні подання про звернення стягнення на 1/2 частку нерухомого майна боржника, яке не було зареєстровано у встановленому законом порядку.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі не можливо, виходячи з наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).
Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства – обов`язковість рішень суду.
Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно із положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).
У пункті 1 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.  
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за  її межами. 
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно із положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно  не може бути позбавлена права на виконання рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею  6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
На теперішній час заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 не погашена, отже виконавчі документи підлягають подальшому примусовому виконанню.
Обґрунтовуючи подання про звернення стягнення на нерухоме майно, приватний виконавець Притуляк В.М. стверджував, що боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання судового рішення та перешкоджає приватному виконавцю у вчиненні виконавчих дій.
Проте, суд першої інстанції не навів в ухвалі переконливих мотивів відмови приватному виконавцю у звернення стягнення на нерухоме майно. 
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий   і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти  нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.
Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі        цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне  13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom)  від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення  ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Аналізуючи зазначені норми права та роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в поданні приватного виконавця, документи, додані до подання, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог приватного виконавця щодо звернення стягнення на незареєстроване в установленому законом порядку майно боржника, забезпечення збалансованості інтересів сторін виконавчого провадження, колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції не пересвідчився в тому, що у даному випадку втручання у право боржника на повагу до його володіння має бути здійснено судом згідно із законом і має бути пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснюється в інтересах дотримання прав та свобод стягувача, рішення на користь якого не знаходить свого виконання протягом значного періоду часу, що порушує права стягувача на майно. 
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та передчасно вирішив питання про відмову у задоволенні подання приватного виконавця, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про задоволення подання приватного виконавця Притуляка В.М.. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
      п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича задовольнити, ухвалу Іллічівського районного суду Одеської області  від 21 жовтня 2019 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича про звернення стягнення на незареєстроване в установленому законом порядку майно боржника задовольнити.
Надати приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Притуляку Валерію Миколайовичу дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме, 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності на підставі ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 27 травня 2011 року по справі №2-225/11.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 05 квітня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

А.І.Дрішлюк

                                                                                                                   Р.Д.Громік