Номер провадження: 22-ц/813/3786/21 
Номер справи місцевого суду: 510/2027/16-ц
Головуючий у першій інстанції Гончарова-Парфьонова О.О.
Доповідач Сегеда С. 

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                 Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
позивача                         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 19 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області про знесення самовільно збудованих будівель, приведення земельної ділянки у первісний стан,

встановив:

21.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про знесення самовільно збудованих будівель, приведення земельної ділянки у первісний стан, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності за законом в порядку спадкування від 18 травня 1990 року та свідоцтва від 18 травня 2010 року йому належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до державних актів серія ЯЖ № 702175 від 12 листопада 2008 року та серія ЯЖ № 702169 від 12 листопада 2008 року про право власності на земельну ділянку, позивачу належить земельна ділянка площею 0,1000 га (кадастровий номер 5124110100:02:001:0044), виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та земельна ділянка площею 0,0433 га (кадастровий номер 5124110100:02:001:0045), виділена для ведення індивідуального садівництва. Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Тобто сторони є сусідами. Їх земельні ділянки були розділені парканом. У вересні 2011 року відповідачі без відповідного дозволу знесли старий паркан і встановили новий, зайнявши при цьому частину ділянки позивача, вглибину двору приблизно на один метр. Крім того, відповідачі самовільно, без проектної документації та дозволу побудували гараж, літню кухню та прибудову до літньої кухні на межі земельних ділянок. 
Таким чином, вказані будови частково розташовані на земельній ділянці, що належить позивачу, та виступають приблизно на 0,5 м від межі вглибину його двору. Також без дозволу ОСОБА_1 відповідачі провели до літньої кухні каналізаційні і водопровідні труби та зробили інші модифікації. 
Відновити попередній стан земельних ділянок відповідачі відмовились, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду для захисту свого права власності.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 19 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено (т.2, а.с.70-74).
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїми силами та за власний рахунок знести самовільно збудовані на території домоволодіння по АДРЕСА_1 літню кухню, літера «Ж» і добудову до літньої кухні (на плані земельної ділянки) та гараж, літера «Е» на плані земельної ділянки, які частково розташовані на земельних ділянках, належних ОСОБА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїми силами та за власний рахунок поновити межі земельних ділянок шляхом поновлення огорожі на місці, визначеному відповідною проектною організацією як межа, яка розмежовує земельні ділянки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , знести встановлену огорожу, у тому числі паркан, який складається з бетонного цоколя, металевих стовпчиків, прольотів, заповнених металопрофільним настилом загальною довжиною 15,71 м, яка продовжена металевою сіткою, металевими та дерев`яними стовпчиками загальною довжиною 19,26 м. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ставлять питання про скасування рішення Ренійського районного суду Одеської області від 19 червня 2019 року, та просять постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.83-97).
Протоколом щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 05.08.2019 року розподіл вищевказаної цивільної справи не відбувся у зв`язку із відсутністю судових колегій, що підтверджується доповідною запискою провідного спеціаліста відділу діловодства та обліку звернень громадян Беляєвою А.О., та довідками в.о. начальника відділу кадрової роботи та управління персоналом Солтис О.Ю., про відсутніх на робочих місцях суддів (т.2, а.с. 98-102).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 07.08.2019 року справа була передана на розгляд колегії суддів у складі суддів Сегеди С.М., Гірняк Л.А. та Цюри Т.В. (т.2, а.с.103).
Оскільки апеляційна скарга надійшла безпосередньо до Одеського апеляційного суду, виникла необхідність витребувати матеріали вищевказаної цивільної справи з Ренійського районного суду Одеської області, які надійшли на адресу Одеського апеляційного суду 27.08.2021 року (т.2, а.с.104, 106).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.09.2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 19 червня 2019 року було відкрито.
Разом з тим, ОСОБА_1 погодився з рішенням суду першої інстанції і в апеляційному порядку його не оскаржував.

Розгляд справи, призначений на 26 березня 2020 року на 16 год. 00 хв. не відбувся через карантинні заходи в Україні і за заявою представника відповідачів – адвоката Златі Д.С., про відсутність транспортного сполучення був відкладений на 24.06.2020 року, на 15.00 год. (т.2, а.с.175-176).
Разом з тим, до судового засідання, а саме 24.06.2020 року представник відповідачів – ОСОБА_4 надав суду апеляційної інстанції заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку із участю його як представника у розгляді кримінального провадження, та додатково повідомив, що його довірителі у зв`язку із їх добровільною відмовою від свого права власності вже не є власниками домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (т.2, а.с. 185-186).
При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.03.2020 року, з наступними змінами (т.2, а.с. 188) тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. 
У зв`язку із вищевикладеними обставинами, розгляд справи було відкладено на 07 жовтня 2020 року на 13 год. 00 хв., про що учасникам справи були направлені судові повістки (т.2, а.с.187, 189).
У судове засідання, призначене на 07.10.2020 року, на 13.00 год. прибув лише позивач ОСОБА_1 , який надав суду пояснення щодо обставин справи, а від представника відповідачів – адвоката Златі Д.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із його участю у розгляді декількох кримінальних проваджень в Ренійському районному суді Одеської області, а одне з яких є кримінальним провадженням за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру , в якому участь його як захисника є обов`язковою (т.2, а.с. 207-210). У зв`язку з цим, розгляд справи було відкладено на 31 березня 2021 року 09 год. 30 хв.
У той же день, ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи у режимі відеоконференції (т.2, а.с. 214).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розгляд справи у режимі відеоконференції було відмовлено (т.2, а.с. 223-224).
Разом з тим, 30.03.2021 року від представника відповідачів – адвоката Златі Д.С. знову надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю у розгляді кримінального провадження у Вищому антикорупційному суді, через що, він як представник відповідачів не може з`явитись до Одеського апеляційного суду.

У судове засідання, яке було призначено на 31 березня 2021 року о 09 год. 30 хв. з`явився позивач ОСОБА_1 , який просив розгляд справи не відкладати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Однак, враховуючи, що розгляд даної справи триває в судах різних інстанцій більше 4-х років, учасники справи належним чином сповіщені про час і місце судового засідання, призначеного на 31.03.2021 року, на 09.30 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України, (т.2, а.с.216-222), адвокат Златі Д.С. раніше вже три рази надавав суду заяви про відкладення розгляду справи, які були задоволені судом апеляційної інстанції (т.2, а.с.172-173, 185-186, 207-210), в колегії суддів відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому судовою колегією було вирішено розгляд справи здійснити за участю позивача ОСОБА_1 , який прибув в судове засідання фактично за 300 км від місця свого проживання, без участі інших учасників справи та їх представників, а також на підставі наявних у справі доказів.

При цьому колегією суддів також враховано, що представник відповідачів адвокат Златі Д.М. в суді першої інстанції також неодноразово надавав суду заяви про відкладення розгляду справи через його неможливість приймати участь у справі (т.1, а.с. 151, 174, 179, 194, 207). Суду апеляційної інстанції адвокат Златі Д.М. також не вказав, по якій причині він не може прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn».

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що аналіз письмових доказів, які містяться в матеріалах справи, в сукупності дали можливість суду дійти переконливого висновку про те, що частина земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_1 , самовільно зайнята ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у тому числі шляхом влаштування паркану.
З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок садибного типу з господарськими спорудами і будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26152338 від 18 травня 2010 року. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія САВ № 720411 видане Виконавчим комітетом Ренійської міської ради від 18 травня 2010 року.
Крім того, відповідно до державного акту серія ЯЖ № 702175 від 12 листопада 2008 року позивачу належить земельна ділянка площею 0,1000 га (кадастровий номер 5124110100:02:001:0044) виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з державних актів серія ЯЖ № 702169 від 12 листопада 2008 року позивачу належить земельна ділянка площею 0,0433 га (кадастровий номер 5124110100:02:001:0045) виділена для введення індивідуального садівництва. Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачам по справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 31 січня 2012 року на праві власності належить житловий будинок (з надвірними будівлями) АДРЕСА_2 , окрім самовільно збудованих будівель та споруд. 

До складу вказаного нерухомого майна за даними проведеної 22 лютого 2012 року КП «Ренійське БТІ» технічної інвентаризації входять: житловий одноповерховий будинок літ. «А» з прибудовами літ. «а», «а?» та «а?»; господарські будівлі: гараж літ. «Е», літня кухня «літ. «Ж», вбиральня літ. «З», господарські споруди: №1 та № 2 – огорожі, № 3 – водопровід. Майно знаходиться на земельній ділянці, площа якої, відповідно до експлуатації до зображеного КП «Ренійське БТІ» 27 грудня 2012 року плану земельної ділянки по АДРЕСА_2 , становить 467 кв.м. Дана земельна ділянка на час набуття відповідачами права власності на житловий будинок перебувала у їх користуванні.

Таким чином, земельні ділянки при домоволодіннях АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 є суміжними, а сторони є сусідами.

Згідно вимог ч.2 ст.373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України і здійснюється відповідно до закону.
Крім того, за змістом ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками, що набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, законів, що видаються відповідно до них.
Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено поняття самовільного зайняття земельної ділянки, зокрема - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Так, в апеляційній скарзі представник апелянтів – адвокат Златі Д.С. наголошував на тому, що рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 06.08.2014 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було задоволено, визнано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 702175 недійсним і скасовано його державну реєстрацію, а тому у позивача ОСОБА_1 відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Однак, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції правильно вказав, що вказане судове рішення в зазначеній вище частині було скасовано ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2014 року з ухваленням в цій частині нового рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання державного акту на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку серії ЯЖ № 702175 недійсним і скасування його державної реєстрації. 
Зазначені обставини свідчать про те, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить вказана земельна ділянка.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 стверджував, що з вересня 2011 року відповідачі чинять протиправні дії відносно нього, знесли старий паркан, що стояв на межі його земельної ділянки та розділяв їхні двори, та встановили новий, при цьому зайняли частину ділянки позивача, відступивши вглибину його земельної ділянки приблизно на 1 (один) метр.
Також відповідачі самочинно, з порушенням ДБН, без відповідної проектної та дозвільної документації, побудували гараж, літню кухню та прибудову до літньої кухні на межі сусідніх земельних ділянок таким чином, що вказані будови частково розташовані на земельній ділянці, що належить позивачу, та виступають приблизно на 0,5 м від межі вглибину його двору. 
Крім того, без дозволу ОСОБА_1 відповідачі провели до літньої кухні каналізаційні і водопровідні труби та зробили інші модифікації. 
Проте, на прохання ОСОБА_1 відновити попередній стан земельних ділянок ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відмовились.
Позивач ОСОБА_1 також наполягав на тому, що окрім того, що він позбавлений права власності на частину земельної ділянки, створені загрози життю та здоров`ю йому та членам його родини, оскільки дахи самочинних будівель влаштовані з ухилом в бік його дільники. Взимку на даху збирається сніг та лід, які спадають на двір позивача, та можуть вчинити шкоду. Крім того, будівлі затінюють двір. При зливах вода стікає в сторону його будівель і житлового будинку, що може викликати підтоплення. 
На думку позивача, зазначені обставини свідчать про те, що єдиним рішенням в даній ситуації є знесення самочинно збудованих будівель.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідачів зазначив, що будівництво гаражу та літньої кухні було фактично розпочато ще колишнім власником домоволодіння АДРЕСА_2 , тобто на момент набуття відповідачами у власність вищевказаного житлового будинку ці спірні споруди вже існували, а відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 тільки завершили будівельні та косметичні роботи в них.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.
При цьому, згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тобто той факт, що літня кухня літ. «Ж», добудова до літньої кухні та гараж літ. «Е» є самочинно збудованими не оскаржуються жодною стороною по справі та є доведеним.
Крім того, цей факт встановлений рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 31.01.2012 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 12.06.2012 року про роз`яснення цього судового рішення (т.1, а.с.45-47, 48).
У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Вирішуючи даний спір, суд виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Суд обгрунтовано послався на п. 22 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», яким визначено, що під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, не додержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.
Крім того, Законом України «Про будівельні норми» визначено правові та організаційні засади розроблення, погодження, затвердження, реєстрації і застосування будівельних норм. Застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов`язковим для всіх суб`єктів господарювання незалежно від форми власності, які проводять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність та забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення.
Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Так, як вбачається з матеріалів справи, з метою захисту свого порушеного права власності, позивач ОСОБА_1 звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області із відповідною заявою, за результатами перевірки якої було встановлено наявність самочинно збудованих гаража та прибудови до літньої кухні, а ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 97 КУпАП. 
В матеріалах справи відсутні докази того, що вказана постанова була оскаржена з боку ОСОБА_2 .
Крім того, позивач ОСОБА_1 також звертався до Ренійської міської ради з вимогою вирішити спірні питання. 
У зв`язку з цим, рішенням виконкому № 345 від 30 листопада 2011 року затверджено акт технічної комісії від 04 листопада 2011 року по обстеженню земельних ділянок сторін, рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до проектної організації для встановлення меж між земельними ділянками сторін (т.1, а.с.49, 50).

Суд також взяв до уваги висновок судового експерта № 23/25-2013 по судовій будівельно-технічній експертизі від 09 грудня 2013 року (т.1, а.с.64-68), який жодним із сторін не спростовувався, та гідно якого розрахунок лінійних споруд, якими на час дослідження визначаються межі фактичного користування земельною ділянкою при домоволодінні АДРЕСА_1 , у тому числі площею 0,1000 га та площею 0,0433 га, кадастрові номери 5124110100:02:001:0044 і 5124110100:02:001:0045, не співпадає з визначеними кадастровими планами цих ділянок та наданою для дослідження технічною документацією межами. Фактично у безпосередньому користуванні ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка по АДРЕСА_1 загальною площею 1399 кв.м. (домоволодіння АДРЕСА_1 ), що менше на 34 кв.м. (1399 кв.м. – 1000 кв.м. – 433 кв.м.) ніж визначено земельно-кадастровою документацією, у тому числі:
-частина земельної ділянки 5124110100:02:001:0044 площею 966,1 кв.м, що менше від визначеної державним актом на 33,9 кв.м. (1000 кв.м. – 966,1 кв.м.);
-частина земельної ділянки 5124110100:02:001:0045 площею 423,4 кв.м, що менше від визначеної державним актом на 9,6 кв.м. (433 кв.м. – 423,4 кв.м.);
-частина земельних ділянок суміжних землекористувачів загальною площею 9,5 кв.м.

В цьому ж висновку судової експертизи також зазначено, що будівля гаражу літ. «Е» із складу домоволодіння АДРЕСА_2 частково перебуває на належній ОСОБА_1 земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:001:0044 по АДРЕСА_1 , зайнята нею площа складає 2,9 кв.м., відхилення її північно-східної стіни в бік земельної ділянки ОСОБА_1 складає 0,33 м.
Будівля літньої кухні літ. «Ж» із складу домоволодіння АДРЕСА_2 частково перебуває на належній ОСОБА_1 земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:001:0044 по АДРЕСА_1 , зайнята нею площа складає 7 кв.м., відхилення її східного кута в бік земельної ділянки ОСОБА_1 складає 0,76 м.
Будівля літньої кухні літ. «Ж» із складу домоволодіння АДРЕСА_2 частково перебуває на належній ОСОБА_1 земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:001:0045 по АДРЕСА_1 , зайнята нею площа складає 0,3 кв.м., відхилення її північного кута в бік земельної ділянки ОСОБА_1 складає 0,50 м.

Крім того, суд виходив із акту обстеження технічного стану будівель, споруд, приміщень, земельних ділянок, їх санітарним, технічним та іншим вимогам технічної комісії від 15 квітня 2016 року (т.1, а.с.41), згідно якого комісія встановила, що домовласником по АДРЕСА_3 побудовані гараж та літня кухня із захопленням земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 . Тим самим порушені норми ДБН 360-92 п. 3.25. Також огорожа між земельними ділянками ІНФОРМАЦІЯ_1 та АДРЕСА_3 встановлено з порушеннями по відношенню до земельної ділянки АДРЕСА_1 . Рекомендовано заявнику звернутися до суду для приведення відновлення меж земельної ділянки між вищевказаними домоволодіннями у відповідність з висновками експерта.
Рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області № 40 від 21 квітня 2016 року було затверджено вказаний акт (т.1, а.с.40).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області № 85 від 27 липня 2016 року рекомендовано власникам домоволодіння АДРЕСА_3 , тобто відповідачам по справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 розібрати будови, які виходять за межові знаки.

Крім того, згідно довідки виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області № Р-850 від 29 вересня 2016 року власники домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 самовільно порушили межі земельної ділянки ОСОБА_1 , побудувавши на його території свої споруди. Рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради було затверджено акт технічної комісії, у якому рекомендовано власникам домоволодіння АДРЕСА_3 розібрати частину будівель, що знаходяться на чужій території.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не усунули даних порушень будівельних норм і правил, а також прав позивача ОСОБА_1 що і змусило останнього звернутись за даним позовом до суду. 

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідачів, крім іншого, також наполягав на тому, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №702175, виданий на підставі рішення Ренійської міської ради Одеської області від 17 липня 2008 року за №928-V, не є дійсним, а тому право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер 5124110100:02:001:0044), є невизначеним, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте, суд першої інстанції зазначив, що дійсно відповідно до рішення Ренійського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року по цивільній справі 1523/1479/2012 Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №702175, виданий на підставі рішення Ренійської міської ради Одеської області від 17 липня 2008 року за №928-V, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010853100216, визнано недійсним та скасовано його державну реєстрацію.

Однак рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2014 року, яке набрало законної сили і оскаржено в касаційному порядку не було, вказане судове рішення було скасовано, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №702175, виданого на підставі рішення Ренійської міської ради Одеської області від 17 липня 2008 року за №928-V, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010853100216 та скасування його державної реєстрації, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_2 . 

Зазначені обставини свідчать про те, що на теперішній час державний акт, серії ЯЖ №702175 від 12 листопада 2008 року щодо права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер 5124110100:02:001:0044), яка виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 – є дійсним.
Крім того, суд правильно зазначив, що законність та чинність вказаного державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №702175, виданого на підставі рішення Ренійської міської ради Одеської області від 17 липня 2008 року за №928-V, не є предметом спору в даній справі.

У судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідачів - адвокат Златі Д.С. також наполягав на тому, що на теперішній час не встановлені межі земельних ділянок.
Однак, відхиляючи даний довід, суд правильно вказав, що в матеріалах справи мається акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 22 грудня 2015 року, в якому зазначено, що межі земельної ділянки за кадастровим номером 5124110100:02:001:0044, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, наданої власнику ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразку у кількості 6 (шести) штук. Зворотна точка № 2 не закріплена межовим знаком через збудовану споруду. Межові знаки пред`явлені та передані на зберігання ОСОБА_1 . Також надано перелік межових знаків, переданих на зберігання (т.1, а.с. 31, 32).

З підстав викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що відповідачами та їх представником до суду не надано доказів правомірності встановлення гаражу та літньої кухні.
Так, суд правильно виходив із того, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не отримали жодного дозволу на завершення будівельних та косметичних робіт, або права користування чи власності на літню кухню літ. «Ж», добудову до літньої кухні та гараж літ. «Е», що свідчить про їх самовільне будівництво.
При цьому, суд правильно вказав, що позивачем ОСОБА_1 вжито всі передбачені законодавством України заходи реагування, але вони не призвели до усунення виявлених порушень, що стало підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Таким чином, оскільки в даному випадку самовільне будівництво суперечить інтересам позивача ОСОБА_1 , порушує його права власності, права на комфортне проживання, порушує норми будівництва, то у відповідності до ст. 376 ЦК України, в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу, суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зобов`язання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїми силами та за власний рахунок, знести самовільно збудовані на території домоволодіння по АДРЕСА_3 літню кухню, літера «Ж» і добудову до літньої кухні (на плані земельної ділянки) та гараж, літера «Е» на плані земельної ділянки, які частково розташовані на земельних ділянках, належних ОСОБА_1 . 

Також суд правильно зобов`язав відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїми силами та за власний рахунок поновити межі земельних ділянок шляхом поновлення огорожі на місці, визначеному відповідною проектною організацією як межа, яка розмежовує земельні ділянки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , знести встановлену огорожу, у тому числі паркан, який складається з бетонного цоколя, металевих стовпчиків, прольотів, заповнених металопрофільним настилом загальною довжиною 15,71 м, яка продовжена металевою сіткою, металевими та дерев`яними стовпчиками загальною довжиною 19,26 м.

Що стосується заяви представника відповідачів – адвоката Златі Д.С. від 06 лютого 2019 року щодо застосування до вимог ОСОБА_1 строку позовної давності (т.2, а.с.40), то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, який відмовив в застосуванні строку позовної давності.
Так, суд виходив із того, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Нормами ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
У позовній заяві позивач зазначає, що з вересня 2011 року відповідачі не зважаючи на вимоги чинного законодавства знесли старий паркан і встановили новий, зайнявши при цьому частину ділянки позивача. Крім того відповідно до рішення Ренійського районного суду Одеської області від 31 січня 2012 року за відповідачами визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_3 . При цьому ОСОБА_2 і ОСОБА_3 почали самовільно користуватися збудованими будівлями, ремонтувати їх. 
Саме з цих підстав 01 серпня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, з ухваленням 06.08.2014 року судового рішення Ренійським районним судом Одеської області про відмову ОСОБА_1 в задоволенні вказаних позовних вимог.
З аналізу наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 з 2011 року неодноразово звертався до державних органів щодо вжиття заходів врегулювання спірних правовідносин між сторонами стосовно самовільно збудованих споруд та захисту його майнового права.
У вищевказаному акті обстеження технічного стану будівель, споруд, приміщень, земельних ділянок, їх санітарним, технічним та іншим вимогам технічної комісії від 15 квітня 2016 року ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися до суду для приведення відновлення меж земельної ділянки між домоволодіннями у відповідність з висновками експерта.
З цих підстав, спочатку 01 серпня 2012 року, а потім 21 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
При цьому колегія суддів зазначає, що порушення прав позивача ОСОБА_1 незаконним будівництвом з боку відповідачів відбувається до теперішнього часу.
З огляду на викладені обставини в своїй сукупності, у суду відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційної скарги не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 08.04.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра