УХВАЛА

12 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 400/5292/20
адміністративне провадження № К/9901/8642/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Данилевич Н.А.,
суддів: Мацедонської В.Е., Шевцової Н.В.

перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у справі №400/5292/20 за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови від 02.11.2020 ВП № 51885944,
УСТАНОВИВ:

12 березня 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (надіслано засобами поштового зв`язку 09.03.2021).
Позивач звернувся до суду із позовом про визнання протиправною та такою, що не підлягає виконанню та скасування постанови головного державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Буділовської О.О. від 02.11.2020 у виконавчому провадженні № 51885944 «про стягнення виконавчого збору», якою з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір в розмірі 81 932,82 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі № 400/5292/20 було змінено в мотивувальній частині, зокрема в частині підстав за якими має бути відмовлено у задоволенні адміністративного позову, які зазначені в постанові апеляційного суду.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі № 400/5292/20  залишено без змін. 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, Верховний Суд зазначає наступне.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Водночас, частиною третьою статті 333 КАС України обумовлено, що Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики. 
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.
Предметом розгляду даної справи є визнання незаконною постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору.
Законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.
Оскаржуючи судові рішення, прийняті за правилами статті 287 КАС України, скаржник зазначає на різну судову практику Верховного Суду, що склалась під час застосування  положень ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та вказує на безпідставність неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 р. у справі № 400/878/20.
При цьому, колегія суддів вказує на те, що обставини справи № 400/878/20 та справи, що розглядається не є аналогічними.
Так, у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 р. у справі № 400/878/20 для вирішення спірних правовідносин суд керувався нормами Закону №1404-VІІІ, які були чинними до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 №2475-VIII, та під час яких було відкрито виконавче провадження з примусового виконання основного зобов`язання боржника, проте, у справі яка розглядається виконавче провадження про стягнення основного боргу з позивача було відкрито 11.08.2016 року, тобто до  набрання чинності Законом № 1404-VІІІ за нормами Закону № 606-XIV.
За приписами ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ, в редакції чинній з 05.10.2016 року (дата набрання чинності Законом № 1404-VІІІ) та до 28.08.2018 року (дата набрання чинності законом №2475-VIII) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Таким чином, оскільки, з урахуванням редакції Закону № 606-XIV, яка була чинною у період існування заборгованості скаржника, база обрахунку виконавчого збору становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, а виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності Законом № 1404-VІІІ, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, відповідачем було дотримано приписів Закону № 606-XI, з урахуванням норм Закону № 1404-VІІІ, які зазначені вище. 
Отже, скаржник не навів, застосування яких норм права викликають необхідність у формуванні єдиної правозастосовчої практики у вказаній справі.
Крім того, скаржник жодним чином не обґрунтував в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розумінні та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Разом з тим, оскарження ухвалених у цій адміністративній справі судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд відповідної касаційної скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Проаналізувавши встановлені судами обставини справи, предмет спору та обраний заявником касаційної скарги спосіб захисту його прав, доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що скаржником не доведено, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду цієї касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики у цій категорії адміністративних справ, тому враховуючи приписи частини третьої статті 333 КАС України у відкритті провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтею 287, частиною третьою статті 333 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у справі №400/5292/20 за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови від 02.11.2020 ВП № 51885944.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                Н.А. Данилевич
Судді                                                                                                    В.Е. Мацедонська
                                                                                                    Н.В. Шевцова