ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 травня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/168/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:  
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:
від прокурора: Тунік В.М.
від Державного агентства рибного господарства України: не з`явився
від ДП "Укрриба": не з`явився
від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі  
апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури
на рішення господарського суду Миколаївської області від 23.11.2020, суддя в І інстанції  Мавродієва М.В., повний текст якого складено 03.12.2020 в м. Миколаєві
у справі №  915/168/20
за позовом: заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Державного агентства рибного господарства України та Державного підприємства "Укрриба"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Об`єднана рибна компанія "Юг-Аквапром" 
про: розірвання договору оренди державного майна

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Державного агентства рибного господарства України та Державного підприємства "Укрриба" звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Об`єднана рибна компанія "Юг-Аквапром" (далі - Компанія) про розірвання договору оренди нерухомого майна №РОФ-135 від 01.02.2002, з урахуванням додаткових угод від 22.01.2003, від 29.07.2003, від 11.04.2007 та від 07.05.2008, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Миколаївській області, в подальшому між Державним підприємством "Укрриба" та Компанією.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що Компанія не виконує взяті на себе зобов`язання за договором оренди державного майна щодо використання об`єкта оренди - ставка з гідроспорудами за призначенням та подання звітної документації щодо ефективного використання орендованого майна, оскільки відсутність дозволу на спецводокористування унеможливлює використання переданого в оренду майна за призначенням - для вирощування риби. Тому, на думку прокурора, на підставі ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 ст. 651 ЦК України та п. 10.4 спірного договору наявні підстави для його розірвання.
Компанія не визнала позов посилаючись на те, що істотної шкоди орендодавцю ним не нанесено, орендодавець отримує всі суми, які передбачені договором оренди, орендні платежі надходять до нього, тобто  правові підставі для розірвання договору відсутні, водночас прокурором не вказано, у чому полягає істотність порушення зобов`язання по договору оренди та не зазначено, яких збитків зазнав орендодавець через відсутності спеціального дозволу.
Відповідач стверджував, що обов`язок по інформуванню орендодавця щодо ефективного використання орендованого майна виконується ним у повному обсязі, звітна документація про сплату орендної плати, яка ототожнюється з документацією щодо ефективного використання майна, своєчасно надається орендодавцю та регіональному відділенню Фонду державного майна по Миколаївської області. 
Щодо необхідності отримання дозволу на спеціальне водокористування, відповідач зазначав, що такий дозвіл не є істотною умовою договору оренди нерухомості, а об`єктом дозволу на спеціальне водокористування для рибогосподарських потреб є встановлення лімітів забору та використання води, необхідних для поповнення штучних водних об`єктів за допомогою споруд або технічних пристроїв, що відповідачем не здійснюється, у зв`язку з чим  Державним агентством водних ресурсів надано роз`яснення, що у даному випадку такий дозвіл не може бути виданий Компанії через відсутність забору та скидання води.
Позивач ДП «Укрриба» просив відмовити у задоволенні позову прокурора вказуючи те, що істотне порушення відповідачем договору відсутнє, оскільки користування об`єктом нерухомості жодним чином не ставиться в залежність від оформлення права на спеціальне водокористування. Орендодавець та держава в особі регіонального відділення Фонду державного майна отримує орендні платежі відповідно до умов договору, а майно перебуває у належному стані. Подання щоквартальної звітності також не є істотною умовою договору, у разі порушення якої договір підлягав би розірванню.
Рішенням господарського суду Миколаївської області від 23.11.2020 в задоволенні позову відмовлено. 
Судове рішення мотивовано тим, що прокурором всупереч вимог ст.ст. 74, 76-70 ГПК України не доведено наявності істотного порушення умов договору, як підстави для розірвання договору в судовому порядку; не доведено використання орендованого майна не за цільовим призначенням, а також наявності шкоди, що не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Крім того, судом зазначено про відсутність у прокурора повноважень ініціювати питання про розірвання договору оренди, з огляду на положення ст. 651 ЦК У країни.
Заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. 
Прокурор вважає, що оскаржуване рішення постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме ч.2 ст.651, ст.ст. 529, 530 ЦК України, ч.3 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.38 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст.48 Водного кодексу України, ст. 193 ГК України та порушенням норм процесуального права, а саме ст. ст. 75, 76, 236 ГПК України.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник наводить такі ж самі доводи, що викладені у позовній заяві, а також вказує те, що суд першої інстанції, беручи до уваги позицію орендодавця - ДП «Укрриба» щодо відсутності порушення істотних умов договору, оскільки орендодавцем отримується орендна плата та майно перебуває в належному стані, не надав належної оцінки доводам прокурора про те, що відповідачем, внаслідок неотримання до даного часу дозволу на спецводокористування в установленому законом порядку, свідомо створюються передумови для неможливості належного виконання п. 5.1 договору оренди щодо використання майна за призначенням, а крім того, не враховано те, що внаслідок використання відповідачем водного об`єкту без дозволу на спецводокористування державі завдано збитки. Відтак, на думку скаржника, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для розірвання договору, не вбачаючи в цьому істотного порушення умов договору та вимог закону.
У відзиві на апеляційну скаргу ДП «Укрриба» заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. 
Позивач зазначає, що порушення інтересів держави, на думку прокурора, полягає в тому, що орендарем істотно порушуються умови договору, а саме не подаються звіти про вилов риби (п.3.5. договору), у зв`язку з чим приходить до висновку, що ДП «Укрриба» позбавлене можливості здійснювати належний облік та контроль за ефективним використанням та збереженням державного майна. Вказане твердження спростовується наявною в матеріалах судової справи документацією, зокрема, актом обстеження відповідного державного майна та інвентаризаційними описами. Також, прокурором акцентується увага на не отримання орендарем дозволу на спецводокористування, але вказана обставина жодним чином  не порушує права позивачів у даній справі та не є умовою договору.
Так, при укладанні договору ДП «Укрриба» розраховувало на отримання державним бюджетом України та балансоутримувачем коштів за використання державного майна та належне утримання такого майна орендарем, а тому не вбачає підстав для розірвання договору, оскільки, орендарем сплачується орендна плата, а державне майно утримується в належному стані.
Про день, час і місце розгляду справи сторони в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду. 
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, а частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників сторін за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення прокурора, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до плану приватизації Миколаївського обласного державного виробничого сільськогосподарсько-рибоводного підприємства, затвердженого 11.12.1998 начальником Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, до основних засобів вказаного підприємства, які не підлягають приватизації, є власністю держави і залишаються на балансі підприємства (Розділ ІІІ, п.п.3.8.1) належить в тому числі ставок Березанського лиману за інвентарним №104.
Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна по Миколаївській області №1110-п від 15.12.1998 було затверджено рішення про перетворення у процесі приватизації Миколаївського обласного виробничого сільськогосподарсько-рибоводного підприємства у відкрите акціонерне товариство «Миколаївське сільськогосподарсько-рибоводне підприємство» та затверджено його Статут. Відповідно до п. 8.1.1 даного рішення, майно згідно п.3.8.1 плану приватизації залишено на балансі ВАТ, передано об`єкт - ставок Березанського лиману за інв.№104, який є власністю держави.
01.02.2002 між Регіональним відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю Об`єднана рибна компанія «Юг-Аквапром», як орендарем, було укладено договір №РОФ-135 оренди нерухомого майна, яке знаходиться на балансі ВАТ «Миколаївське сільськогосподарсько-рибоводне підприємство», розташованого за адресою: с.Андрієво-Зоріно Березанського р-ну Миколаївської обл., за умовами п.1.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно - ставок з гідроспорудами, інв.№104, площею 980 га, розташований за адресою: с.Андрієво-Зоріно Березанського р-ну Миколаївської обл., що знаходиться на балансі ВАТ «Миколаївське сільськогосподарсько-рибоводне підприємство», загальна вартість якого дорівнює - 304600,00 грн, згідно з експертною оцінкою станом на 31.12.2001, без права передачі в суборенду. Майно передається в оренду з метою використання під ставок для вирощування риби.
Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається Держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.
Пунктами 3.4, 3.5 договору передбачено, що орендна плата визначається щомісячно згідно з розрахунком розміру плати за оренду майна і перераховується орендарем не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним, з урахуванням щомісячного індексу інфляції безпосередньо до державного бюджету - у розмірі 100% орендної плати; орендар щомісячно до 15 числа місяця, наступного за звітним, зобов`язаний надати орендодавцю платіжні доручення, які підтверджують внесення до державного бюджету орендної плати на відповідний розділ держбюджету. Керівник та головний бухгалтер підприємства - орендаря несуть персональну відповідальність за подання звітності про перерахування до державного бюджету орендної плати.
За умовами розділу 5 даного договору, орендар зобов`язався: використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору; своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату згідно з умовами, передбаченими розділом 3 цього договору; сплачувати усі податки і збори, передбачені законодавством України; забезпечити збереження орендованого майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, здійснювати заходи протипожежної безпеки та техніки безпеки відповідно до призначення і використання об`єкту; своєчасно здійснювати поточний та інші види ремонтів орендованого майна; протягом місяця після укладення цього договору застрахувати орендоване майно на суму, не меншу, ніж на його балансову вартість, в порядку визначеному чинним законодавством, та надати копію страхового полісу орендодавцю; у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві орендоване майно в термін 30 днів у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.   
Відповідно до п.10.1. договору, що цей договір укладено строком на 1 рік, що діє з 01.02.2002 до 01.02.2003 включно.
Пунктом 10.4 договору визначено, що за ініціативою однієї із сторін цей договір може бути доповнено, змінено або розірвано рішенням господарського суду у випадках і в терміни, передбачені чинним законодавством. 
Зазначене у даному договорі майно було передано орендареві від орендодавця за актом приймання-передачі від 01.02.2002 
У зв`язку з передачею орендованого майна на баланс Державного підприємства «Укрриба» на підставі наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України №126/752 від 06.05.2003 «Про передачу гідротехнічних споруд», додатковою угодою від 29.07.2003 до даного договору було замінено орендодавця з Регіонального відділення Фонду державного майна по Миколаївській області на Державне підприємство «Укрриба». 
У наступному, дія договору щоразу подовжувалася шляхом укладення  сторонами додаткових угод до нього та  останньою додатковою угодою від 07.05.2008 строк дії договору подовжено на 15 років з 01.02.2008 до 01.02.2023 включно.
У період з 03.04.2018 по 06.04.2018 Державною екологічною інспекцією у Миколаївській області проведено планову перевірку додержання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів ТОВ ОРК «Юг-Аквапром», за результатами якої складено акт №03/16, в якому зазначено про провадження ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» господарської діяльності, а саме риборозведення, без дозволу на спеціальне водокористування, у зв`язку з чим 10.04.2018 відповідачу видано припис №03/16, у тому числі щодо оформлення дозволу на спеціальне водокористування до 10.05.2018.
Згідно з складеним Державною екологічною інспекцією у Миколаївській області актом перевірки №03/39 від 22.06.2018 вимоги припису щодо отримання дозволу на спеціальне водокористування Компанією не виконано. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2019 у справі №1440/2194/18 зупинено використання Товариством з обмеженою відповідальністю Об`єднана рибна компанія «Юг-Аквапром» рибогосподарського водного об`єкту (ставка) за межами с.Андрієво-Зоріно Березанського району Миколаївської області площею водного дзеркала 980 об`єднаного гідротехнічною спорудою - греблею до отримання дозволу на спеціальне водокористування.
У листі №07/1544 від 11.09.2019 Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області повідомляється, що ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» не має дозволу на спеціальне водокористування та документів щодо видачі дозволу на спеціальне водокористування від територіального органу у Миколаївській області до РОВР у Миколаївській області не надходило.
Завідувач сектору Державного агентства водних ресурсів України у Миколаївській області листом №400/МЛ/21-19 від 09.12.2019 повідомив прокурора, що з 04.06.2017 по 10.12.2019 до сектору для оформлення дозволу на спеціальне водокористування ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» не зверталось та дозвіл не видавався.
У відповідь на звернення ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» №14/11 від 20.11.2019 стосовно віднесення рибогосподарської діяльності підприємства у межах верхів`я Березанського лиману до спеціального водокористування, Державне агентство водних ресурсів України листом №7350/9/11-19 від 13.12.2019 надало роз`яснення, що відповідно до ст. ст. 48, 49 Водного кодексу України об`єктом дозволу на спеціальне водокористування для рибогосподарських потреб є встановлені ліміти забору та використання води, необхідні для поповнення штучних водних об`єктів за допомогою споруд або технічних пристроїв за рахунок скиду води із них при облові риби, за рахунок випаровування та фільтрації, а також ліміти скидання забруднюючих речовин із зворотними водами. Рибогосподарська діяльність без використання водопідпірних споруд для акумуляції води та пристроїв, що регулюють рівень води у верхньому б`єфі штучних водних об`єктів, а також без штучного збільшення площ з яких випаровується та фільтрується вода, не належать до спеціального водокористування. В сучасних умовах у ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» відсутні пристрої для акумуляції води, що унеможливлює регулювання рівня. Враховуючи зазначене, Державне агентство водних ресурсів України не вбачає підстав для одержання  ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» дозволу на спеціальне водокористування для рибогосподарських потреб у межах верхів`я Березанського лиману.
Державне агентство рибного господарства України листом №10-11.1-9/6770-19 від 06.12.2019 повідомило прокурора про те, що воно є органом, уповноваженим управляти державним майном, яке належить до сфери його управління, сторонами спірного договору оренди є ДП «Укрриба» та ТОВ ОРК «Юг-Аквапром», і за інформацією ДП «Укрриба», ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» належним чином виконує умови, передбачені договором оренди державного майна №РОВ-135 від 01.02.2002, що підтверджується відповідними документами, які додаються.
З матеріалів справи вбачається, що ДП «Укрриба» 16.04.2018, 06.05.2019 складалися інвентаризаційні описи №УР-0000078, №УР-0000060 основних засобів, що значаться на рахунку №103 за ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» - «Ставок Березанського лиману», інв.№104.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що прокурором всупереч вимог ст.ст. 74, 76-70 ГПК України не доведено наявності істотного порушення умов договору, як підстави для розірвання договору в судовому порядку; не доведено використання орендованого майна не за цільовим призначенням, а також наявності шкоди, що не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.
Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених прокурором позовних вимог, з огляду на таке.
Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
За приписами ст. 193 ГК України, ст.ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно з ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1 ст.283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
З огляду на те, що орендоване майно є державною власністю, до правовідносин, що склалися між сторонами у справі, застосовуються положення спеціального законодавчого акту у сфері регулювання відносин, пов`язаних з передачею державного та комунального майна в оренду, яким є Закон України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019, що набрав чинності з 01.02.2020, та Закон України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-ХІІ від 10.04.1992, який втратив чинність з 01.02.2020, однак, був чинним станом на час укладення спірного договору.
Згідно з ч. 1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-ХІІ орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Приписами ст. 180 ГК України визначено істотні умови господарського договору, згідно з якою зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
За змістом ч.1 ст.284 ГК України істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. 
Згідно з ч. 3 ст.291 ГК України, договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу 
Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Оцінка порушення договору, як істотного, здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
Отже, у застосуванні відповідних положень ст. 651 Цивільного кодексу України встановленню підлягає не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, а її розмір не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також встановити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення.
За приписами ч.3 ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ, на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.
Згідно з ч.2 ст.24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX, договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.
Підставами даного позову прокурором визначено неподання відповідачем звітної документації щодо ефективного використання орендованого майна та користування об`єктом оренди - ставком з гідроспорудами без оформлення дозволу на спецводокористування, що, на його думку, є істотним порушенням умов договору оренди державного майна та відповідно до ч. 3 ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч. 2 ст. 651 ЦК України та п. 10.4 спірного договору підставою для його розірвання.
Разом з тим, судом першої інстанції правильно враховано, що вищенаведені положення чинного законодавства та умови спірного договору оренди не визначають отримання орендарем дозволу на спецводокористування та подання звітної документації щодо ефективного використання орендованого майна, істотними умовами договору оренди.
Крім того, відповідно до ст.1 Водного кодексу України, рибництво - штучне розведення і відтворення риби та інших водних живих ресурсів. Для розведення риби використовують природні або штучні водойми.
Відповідно до ст. 38 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів.
Згідно з ст.48 Водного кодексу спеціальне водокористування - це забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.
Водночас, судом установлено, що у відповідь на звернення ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» №14/11 від 20.11.2019 стосовно віднесення рибогосподарської діяльності підприємства у межах верхів`я Березанського лиману до спеціального водокористування, Державне агентство водних ресурсів України листом №7350/9/11-19 від 13.12.2019 надало роз`яснення, що відповідно до ст. ст. 48, 49 Водного кодексу України об`єктом дозволу на спеціальне водокористування для рибогосподарських потреб є встановлені ліміти забору та використання води, необхідні для поповнення штучних водних об`єктів за допомогою споруд або технічних пристроїв за рахунок скиду води із них при облові риби, за рахунок випаровування та фільтрації, а також ліміти скидання забруднюючих речовин із зворотними водами. Рибогосподарська діяльність без використання водопідпірних споруд для акумуляції води та пристроїв, що регулюють рівень води у верхньому б`єфі штучних водних об`єктів, а також без штучного збільшення площ з яких випаровується та фільтрується вода, не належать до спеціального водокористування. В сучасних умовах у ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» відсутні пристрої для акумуляції води, що унеможливлює регулювання рівня. Враховуючи зазначене, Державне агентство водних ресурсів України не вбачає підстав для одержання  ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» дозволу на спеціальне водокористування для рибогосподарських потреб у межах верхів`я Березанського лиману.
Наведеним спростовуються доводи прокурора про те, що неотримання дозволу на спецводокористування призводить до несанкціонованого забору води та може призвести до наднормативного скидання забруднюючих речовин до водного об`єкту та подальшого забруднення підземних вод, оскільки рибогосподарська діяльність ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» без використання водопідпірних споруд для акумуляції води та пристроїв, що регулюють рівень води у верхньому б`єфі штучних водних об`єктів, а також без штучного збільшення площ з яких випаровується та фільтрується вода не належить до спеціального водокористування.
Стосовно доводів прокурора про неподання звітної документації щодо ефективного використання орендованого майна, суд першої інстанції правильно  зазначив, що наявними в матеріалах справи актом обстеження гідротехнічних споруд від 16.04.2018, інвентаризаційними описами основних засобів №УР-0000078 від 16.04.2018, №УР-0000060 від 06.05.2019, що значаться на рахунку №103 за ТОВ ОРК «Юг-Аквапром» - «Ставок Березанського лиману», інв.№104, підтверджується виконання контрольних функцій з боку держави в особі ДП «Укрриба» з питання перевірки належного використання державного майна переданого в оренду за спірним договором та факт належного та ефективного його використання відповідачем.
Тобто, судом установлено, що відповідач належним чином та ефективно використовує передане в оренду майно, що підтверджується вказаними документами, а тому не подання щоквартальної звітної документації щодо ефективного використання орендованого майна жодним чином не порушує законних прав та інтересів як орендодавця, так і Держави.
Також, судом обґрунтовано прийнято до уваги, що орендодавець - ДП «Укрриба» категорично заперечує проти позову, вказуючи на відсутність порушення відповідачем істотних умов договору, оскільки орендодавець та держава в особі регіонального відділення Фонду державного майна отримує орендні платежі відповідно до умов договору, а майно перебуває у належному стані. Тобто, недоведеним є недосягнення мети договору у вигляді одержання орендної плати у визначеному договором розмірі, оскільки жодних доказів наявності заборгованості з орендної плати прокурором до суду не подано, і таких доказів в справі не міститься.
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що прокурором всупереч приписів статей 74, 76-79 ГПК України не доведено факту істотного порушення відповідачем умов спірного договору як підстави для його розірвання в судовому порядку; не доведено використання орендованого майна не за цільовим призначенням, а також наявності шкоди, що не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а подані прокурором в обґрунтування пред`явлених позовних вимог документи, жодним чином вказані факти не спростовують.
Також місцевим судом слушно зауважено, що з огляду на положення ст. 651 ЦК України правом ініціювати питання про розірвання договору в судовому порядку наділені виключно сторони такого правочину, проте орендодавець - ДП «Укрриба» позовні вимоги прокурора не підтримує.
Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора.          Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав належної оцінки доводам прокурора про те, що відповідачем внаслідок неотримання дозволу на спецводокористування в установленому законом порядку свідомо створюються передумови для неможливості використання орендованого майна за призначенням та не враховано, що внаслідок використання відповідачем водного об`єкту без дозволу на спецводокористування державі завдано збитки, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущенні та не входять до предмета доказування у справі.
Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.
За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника  в цій частині не приймається до уваги.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 23 листопада 2020 року у справі № 915/168/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повна постанова складена 17.05.2021р.

Головуючий  суддя:                                                                       Бєляновський В.В.

          Судді:                                                                                     Богатир К.В.

                                                                                                          Філінюк І.Г.