ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 р.	Справа № 480/1877/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи "Шосткинська виправна колонія (№66) Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції О.М. Кунець) від 27.05.2020 року (повний текст складено 27.05.20 року) по справі № 480/1877/20
за позовом ОСОБА_1 
до Державної установи "Шосткинська виправна колонія (№66) Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України
про стягнення грошової компенсації та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Сумського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної установи "Шосткинська виправна колонія (№66) Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, в якому просить:
- стягнути з відповідача грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 13975 грн.;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану соціальну відпустку за 2015-2018 роки.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскільки відповідачем в повному обсязі не проведено з позивачем після звільнення зі служби остаточний розрахунок, а саме не виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 13975 грн. та грошову компенсацію за невикористану соціальну відпустку за 2015-2018 роки, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27.05.2020 року адміністративний позов задоволено.
Стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 13975 грн.
Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану соціальну відпустку за 2015, 2016, 2017, 2018 роки.
Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати зі сплати судового збору у сумі 840 грн. 80 грн.
Відповідач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану соціальну відпустку за 2015, 2016, 2017, 2018 роки та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Вказує, що позивачем під час проходження служби, окрім свідоцтва про народження дитини та копії рішення суду про розірвання шлюбу, не було пред`явлено до кадрової служби жодного документу, який би підтверджував наявності у позивача статусу одинокої матері, а також не зверталась із відповідними рапортами про надання додаткової оплачуваної відпустки, як одинокій матері, в зв`язку з чим, відповідна відпустка їй не надавалась. Із відповідним листом-вимогою щодо отримання компенсації за додаткову оплачувану відпустку, як одинока матір, позивач звернулась лише після звільнення, до якої також надала копії свідоцтва про народження дитини та рішення суду про розірвання шлюбу, інших документів надано не було. Довідки з КО "Шосткинський дошкільний НЗ (ясла-садок" №9 "Десняночка" Шосткинської міської ради Сумської області" №11 від 12.05.2020 та КО "Шосткинська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №5 Шосткинської міської ради Сумської області №01-34/55 від 08.05.2020 складені та надані вже під час судового розгляду справи. В зв`язку з чим, вказані вимоги скаржник вважає необґрунтованими, оскільки як під час проходження позивачем служби, так і під час її звільнення, відповідач діяв на підставі та у відповідності до вимог діючого законодавства.
Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
На адресу суду засобами електронного зв`язку надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. Проте, вказаний файл не підписаний електронним цифровим підписом, що підтверджується довідкою головного спеціаліста відділу ІТЗ про відсутність ЕЦП.
Відповідно до п. 7 ч. 1ст.167 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України), будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: інші відомості, які вимагаються цим Кодексом.
Згідно з частинами сьомою, восьмоюстатті 44 КАС України, документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, визначених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення форм процесуальних документів відповідно до Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
У відповідності до положень частини десятої вищевказаної статті Кодексу, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).
За приписамистатті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно доЗакону України "Про електронні довірчі послуги".
Згідно з частиною 2 статті 17 Закону України «Про електронні довірчі послуги», електронна взаємодія фізичних та юридичних осіб, яка потребує відправлення, отримання, використання та постійного зберігання за участю третіх осіб електронних даних, аналоги яких на паперових носіях повинні містити власноручний підпис відповідно до законодавства, а також автентифікація в складових частинах інформаційних систем, в яких здійснюється обробка таких електронних даних та володільцями інформації в яких є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної форми власності, повинні здійснюватися з використанням кваліфікованих електронних довірчих послуг, зокрема, кваліфікованого електронного підпису.
Отже, обов`язковою умовою для чинності електронного документу являється його підписання електронним-цифровим підписом.
Судом встановлено, що клопотання надійшло до суду засобами електронного зв`язку без використання електронного цифрового підпису.
При цьому, надсилання процесуальних документів в електронному вигляді передбачає використання сервісу Електронний суд, що розміщений: https://cabinet.court.gov.ua/login, відповідно з попередньою реєстрацією офіційної електронної адреси (Електронного кабінету) та з обов`язковим використанням власного електронного підпису.
Таким чином, альтернативою звернення учасників справи до суду із позовними заявами, скаргами та іншими визначеними законом процесуальними документами, оформленими в паперовій формі та підписаними безпосередньо учасником справи або його представником, безумовно є звернення з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи через Електронний кабінет.
Вказана позиція узгоджується із позицією Верховного Суду викладеною у постановах від 13.11.2019 року по справі № 160/7227/19 та від 25.11.2019 року по справі № 160/7439/19.
Враховуючи, що клопотання не містить електронного цифрового підпису, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для його прийняття.
Також, беручи до уваги, що розгляд справи неодноразово відкладався, у т.ч. за клопотанням відповідача, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, визначенихКАС України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач проходила службу у Державній установі "Шосткинська виправна колонія (№66)" та  04.07.2018 року була звільнена (а.с. 6).
Відповідно до довідки відповідача, вартість речового майна, що належить до видачі позивачу становить 13975 грн. (а.с.7).
17.07.2018 року позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою про погашення заборгованості, шляхом проведення кінцевого розрахунку, що мав бути здійснений в день звільнення з посади, у т.ч. виплатити компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 13975 грн. та грошової компенсації за невикористану соціальну відпустку за 2015-2018 роки на підставі ст. 19 Закону України  «Про відпустки» та статті 73 Кодексу законів про працю України (а.с. 14).
Листом від 03.08.2018 року №5/1258 відповідач повідомив, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно буде проведена після надходження додаткових коштів. Щодо компенсації невикористаної соціальної відпустки відповідач повідомив, що позивач не надала доказів наявності статусу одинокої матері (а.с.12-13).
Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення зі служби, позивач мала право на грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, які вона не отримала у період проходження служби. Посилання відповідача на відсутність коштів суд визнав необґрунтованими. З приводу вимоги прозобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану соціальну відпустку за 2015, 2016, 2017, 2018 роки, суд дійшов висновку про їх доведеність та обґрунтованість.
Згідно ч. 1ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3ст. 308 КАС України).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України,передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.
Згідно із п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII).
Положеннями Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон №    504/96-ВР) встановлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво - важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 504/96-ВР, право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види відпусток:
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);
3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);
3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону);
4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);
5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
За визначенням пункту 5 частини дванадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
Визначення «одинокої матері» наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 та пункті 5 частини дванадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР.
Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України, одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.
За приписами пункту 5 частини дванадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР, одинока матір це матір, яка виховує дитину без батька.
Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.
Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які необхідно пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.
Одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.
Тобто, одинокій матері додаткова оплачувана відпустка повинна надаватися виключно за умови підтвердження такого статусу документально.
Колегія суддів зазначає, що саме на працівника покладається обов`язок довести до відома роботодавця про наявність статусу «одинокої матері» та надати будь-які документи, які б належним чином підтверджували наявність в неї такого статусу.При цьому, сам факт наявності у позивача документів, які підтверджують статус одинокої матері, без надання їх копії роботодавцю, не може свідчити про обізнаність останнього про наявність такого статусу та підстав для надання додаткової відпустки.
Натомість, як вказував під час розгляду справи відповідач, позивачем під час проходження служби, окрім свідоцтва про народження дитини та копії рішення суду про розірвання шлюбу, не було пред`явлено до кадрової служби жодного документу, який би підтверджував наявності у позивача статусу одинокої матері, а також не зверталась із відповідними рапортами про надання додаткової оплачуваної відпустки, як одинокій матері, в зв`язку з чим, відповідна відпустка їй не надавалась.
Із відповідним листом-вимогою щодо отримання компенсації за додаткову оплачувану відпустку, як одинока матір, позивач звернулась лише після звільнення, до якої також надала лише копії свідоцтва про народження дитини та рішення суду про розірвання шлюбу, інших документів надано не було.
При цьому, довідки КО "Шосткинська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №5 Шосткинської міської ради Сумської області № 01-34/55 та КО "Шосткинський дошкільний НЗ (ясла-садок" № 9 "Десняночка" Шосткинської міської ради Сумської області" №11 складені лише 08.05.2020 року та 12.05.2020 року відповідно, тобто більш ніж через півтора року після звільнення та звернення із вимогою до відповідача про отримання компенсації.
Відтак, як на момент проходження служби та звільнення, так і на час звернення із вимогою про виплату компенсації, відповідач не мав в наявності відповідних документи для задоволення вимоги про виплату компенсації за невикористану соціальну додаткову відпустку як одинокій матері.
Апеляційний суд зазначає, що особа, заявляючи про наявність у неї будь-якого права, для можливості його реалізації повинна надати суб`єкту владних повноважень відповідні документи на підтвердження наявності у неї такого права.
Виходячи із вищевикладеного, оскільки позивачем в будь-який спосіб не було доведено до відома роботодавця про наявність в неї статусу одинокої матері та не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням відсутності у відповідача необхідних відомостей про статус одинокої матері позивача та документів, що їх підтверджують, у відповідача не виник обов`язок нараховувати та виплатити позивачу на дату її звільнення компенсацію за невикористану додаткову відпустку одинокої матері, а тому в задоволенні цієї частини позову слід відмовити.
Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню частині задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану соціальну відпустку за 2015, 2016, 2017, 2018 роки, із прийняттям в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаної частини позовних вимог.
При цьому, з урахуванням положень  ст. 308 КАС України, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 13975 грн. не підлягає апеляційному перегляду, оскільки апеляційна скарга відповідних доводів в цій частині не містить.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (GarciaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Шосткинська виправна колонія (№66) Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.05.2020 року по справі №480/1877/20 скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Державної установи "Шосткинська виправна колонія (№ 66) Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (вул. Скоропадського, буд. 57-А, с. Гамаліївка, Шосткинський район, Сумська область, 41132, код ЄДРПОУ 08565084) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористану соціальну відпустку за 2015, 2016, 2017, 2018 роки та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.05.2020 року по справі № 480/1877/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    З.Г. Подобайло   	

Повний текст постанови складено  08.04.2021 року