ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3560/21 Справа № 932/1028/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря   - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нощенко Наталія Миколаївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -
ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року позивач звернувся із вищезазначеною позовною заявою, в обгрунтування якої посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2019 року відмовлено в задоволенні його позовної заяви до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю. 02 серпня 2019 року ним було подано апеляційну скаргу на рішення суду, однак 18 вересня 2019 року в зв`язку з не усуненням виявлених недоліків апеляційна скарга була повернута заявнику. В жовтні 2019 року він звернувся з заявою до приватного нотаріуса Нощенко Н.М. про поновлення процесуального строку на прийняття спадщини. Проте 07 жовтня 2019 року нотаріусом Нощенко Н.М. було видано свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 . Вважав дані дії приватного нотаріуса неправомірними, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 42, 5, 50 Закону України «Про нотаріат» та ст. 1301 ЦК України, просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину №2623, № 2625, видані приватним нотаріусом Нощенко Н.М. – ОСОБА_2 .
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалися.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_3 з 14 серпня 1976 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано.
Згідно відповіді даної на запит приватного нотаріуса - КП «ДМБТІ» повідомило, що станом на 31 грудня 2012 рік в інвентаризаційній справі містяться відомості, що право власності на буд. АДРЕСА_1 , зареєстровано Ѕ частини за ОСОБА_5 та Ѕ частини за ОСОБА_4 . 
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку яка розташована за адресою АДРЕСА_1 право власності належало ОСОБА_5 та ОСОБА_4 
16 липня 2014 року за життя ОСОБА_4 залишила заповіт на випадок її смерті все своє майно заповіла ОСОБА_2 . 
ОСОБА_5 також за життя залишила заповіт від 16 липня 2014 року, яким на випадок її смерті все своє майно заповіла ОСОБА_2 . 
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія № НОМЕР_2 .
На підставі заяви ОСОБА_2 від 15 серпня 2018 року, який є рідним братом ОСОБА_4 було відкрито спадкову справу після смерті його сестри.
На момент смерті ОСОБА_4 згідно довідки, наданої на запит нотаріуса, з померлою був зареєстрований ОСОБА_1 .
19 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_4 . 
В той же день ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив нотаріуса зупинити видачу спадщини після смерті ОСОБА_4 до вирішення спору в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська.
Постановою нотаріуса від 21 лютого 2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , в зв`язку з неможливістю встановити їх родинні зв`язки та факт спільного та тривалого проживання.
30 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.
Постановою нотаріуса від 30 травня 2019 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на майно, яке залишилося після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 до вирішення спору в суді. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання права власності за набувальною давністю було відмовлено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2019 року виправлено описку в рішення суду вважати вірно дату ухвалення рішення 09 липня 2019 року. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року апеляційну скаргу на рішення суду від 09 липня 2018 року було повернуто скаржнику.
Встановлено, що 07 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернувся з заявою до приватного нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину. 
Того ж дня 07 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Нощенко Н.М. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом ННХ 865565 зареєстрованого в реєстрі за № 2623 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом ННХ 865564 зареєстрованого в реєстрі за № 2625.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на необгрунтованість та недоведеність позовних вимог.
В обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає у повній мірі приписам цивільного процесуального законодавства з огляду на передчасність висновків щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом; нотаріусом при видачі свідоцтв було порушено строки їх видачі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.
За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст.1301 ЦК України).
Зацікавлена особа, яка вважає, що її право на спадкування порушено, може звернутися до суду з позовною заявою про визнання недійсним виданого свідоцтва про право на спадщину, оскільки дане свідоцтво може бути визнане недійсним тільки у судовому порядку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довів належним чином відсутність у ОСОБА_2 права на отримання свідоцтв про право на спадщину, враховуючи те, що 16 липня 2014 року за життя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишили заповіти на випадок їх смерті, згідно яких все своє майно заповіли ОСОБА_2 . 
Апелянт не довів, що складені заповіти були отримані обманним чи будь-яким іншим шляхом. 
Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано, а тому на час смерті ОСОБА_4 позивач був з нею розлучений, майно яке було успадковане ОСОБА_2 після смерті матері та сестри було їх особистою власністю, а отже позивач не мав права на спадкування майна, як переживший чоловік, який ним не був.
Безпідставними є посилання апелянта на те, що нотаріусом при видачі свідоцтв було порушено строки їх видачі, оскільки рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2018 року оскаржувалося ним в апеляційному порядку. Оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2019 року було повернуто скаржнику, а свідоцтва про право на спадщину були виданні приватним нотаріусом Нощенко Н.М. 07 жовтня 2019 року, тобто після набрання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська законної сили. 
Таким чином, при видачі свідоцтв про право на спадщину приватний нотаріус діяла відповідно до норм діючого законодавства, що не спростовано позивачем.
Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова