УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 травня 2021 року
м. Київ
справа № 756/16294/20
провадження № 51-2292ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянув касаційну скаргу адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року по справі № 756/16294/20.
Суть питання
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року затверджено угоду про визнання винуватості від 14 грудня 2020 року між прокурором у кримінальному провадженні з одного боку та обвинуваченим ОСОБА_7 . 
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України та призначено покарання: за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України (в ред. Закону України від 17 червня 2020 року №720-ІХ) у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України (в редакції Закону України від 04 березня 2020 року №524-ІХ) у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю та без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, визначені ст. 76 КК України.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 у співучасті з Особою 2 та Особою 3 вчинив пособництво у створенні необхідних умов та сприяння у висловленні прохання та одержання Особою 1, як службовою особою, яка займає відповідальне становище, — керівником самостійного структурного підрозділу центрального апарату Міністерства оборони України, яка являлася уповноваженою особою по здійсненню контролю за здійсненням фінансово-господарської діяльності у Збройних Силах України, проведення закупівлі та укладання контракту (договору) про закупівлю засобів, 17 та 19 серпня 2020 року від директора ТОВ «РІВЕРСАЙД ГРУП» ОСОБА_8 неправомірної вигоди у великому розмірі на суму 500 000 грн для себе — Особи 1, без законних на те підстав, за вчинення цією службовою особою, в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дій з використанням наданої їй влади та службового становища.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють в інтересах ОСОБА_6 , оскаржили вирок до апеляційного суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу адвокатів повернуто особам, які її подали.
У касаційній скарзі адвокати, посилаючись на допущені, на їхню думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та на неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати рішення місцевого і апеляційного судів, а матеріали кримінального провадження направити до суду першої інстанції для призначення судового розгляду в загальному порядку.
Обґрунтовуючи вказані вимоги, адвокати зазначають про неправильне застосування ст. 75 КК України, а також зазначають, що суд першої інстанції всупереч презумпції невинуватості фактично встановив винуватість ОСОБА_6 , як співучасника у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, що, у свою чергу, залишилося поза увагою апеляційного суду.
 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 24 КПК України гарантується право на оскарження процесуального рішення. Водночас, вказаною нормою дане право пов`язано з передбаченим цим Кодексом порядком на таке оскарження. Крім того ч. 2 вказаної статті гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Суб`єктів, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст.393 КПК України. При цьому, згідно з п.10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК України.
Поряд з цим відповідно до ч.4 ст.475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому КПК України, та на підставах, передбачених ст.394 КПК України.
Згідно з позицією, що міститься у правовому висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 березня 2016 року (справа №5-374кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст.394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч.2 ст.24 КПК України.
Виходячи з наведеного у ОСОБА_6 як іншої особи, та його захисників ОСОБА_4 і ОСОБА_5 право на оскарження вироку щодо ОСОБА_7 може виникнути тільки у випадку, якщо вирок стосується прав, свобод та інтересів саме ОСОБА_6 ..
Однак, вирок районного суду на підставі угоди про визнання винуватості щодо ОСОБА_7 попри те, що містить твердження, що кримінальне правопорушення останній вчинив шляхом пособництва у проханні надати неправомірну вигоду у великому розмірі, вчинене службовою особою – Особою 1, яка займає відповідальне становище, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно обвинувачення ОСОБА_7 , який уклав угоду про визнання винуватості.
При цьому суд першої інстанції, як про це зазначив апеляційний суд в ухвалі, не досліджував та не надавав оцінки правомірності дій ОСОБА_6 , і тим більше не вирішував наперед питання про права, свободи чи інтереси останнього, і не встановлював преюдиційні факти щодо нього.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що будь-яких ознак, за якими можна було б ідентифікувати безіменну особу, про пособництво якій ідеться у вироку щодо ОСОБА_7 , цей вирок не містить.
Зазначена у вироку посада Особи 1, як службова особа, яка займає відповідальне становище, - керівник самостійного структурного підрозділу центрального апарату Міністерства оборони України, яка являється уповноваженою особою по здійсненню контролю за здійсненням фінансово-господарської діяльності у Збройних Силах України, не дозволяє ідентифікувати особисті дані цієї особи без проведення судового розгляду щодо неї з дослідженням відповідних доказів.
Також Верховний Суд погоджується і з тим, що наявність публікацій на сайті Державного бюро розслідувань, а також в засобах масової інформації, де ОСОБА_6 вказано як начальника управління Командування медичних сил Збройних сил України, який, спільно з іншими особами, нібито, отримав неправомірну вигоду від підприємства ТОВ «Ріверсайд Груп», не дозволяє однозначно ідентифікувати його, як Особу 1, зазначену у вироку, оскільки в рішенні суду не зазначено особистих даних, а також конкретну назву посади такої особи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють в інтересах ОСОБА_6 , не є особами, які мають право на апеляційне оскарження вироку Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_7 у відповідності до вимог ст.393 КПК України.
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                             ОСОБА_3