П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/9445/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
          
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          головуючого судді:  Шляхтицького О.І.
          суддів: Домусчі С.Д. ,  Семенюка Г.В. 
секретар : П`ятіна В.В

за участю :
представника відповідача - Алексєєнко Раїса Ігорівна

          розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 по справі № 420/9445/20 за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, в якому позивач просив:
- визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області шляхом нездійснення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2003 по 06.11.2015 та нездійснення остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення з 01.01.2003 по 06.11.2015 в розмірі 30 299,01 грн;
- зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток – грошове забезпечення за час затримки з 01.01.2003 по день ухвалення рішення у розмірі 645 602,88 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;
- зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 3% річних у розмірі 11 684,62 грн та інфляційне збільшення у розмірі 146 394,95 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 17.08.2020 позивач звернувся до відповідача із запитом та в серпні 2020 отримав відповідь № 14/169-зі від 20.08.2020, з якої позивачу стало відомо, що йому незаконно не нараховувалась індексація грошового забезпечення, яка передбачена чинним законодавством. Позивач вважає, що всі суми (заробітна плата, індексація тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплату всієї суми, що йому належить; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідач до суду першої інстанції відзив не подав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 14 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 частково задовольнив.
Визнав протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії України в Одеській області щодо нездійснення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 25.07.2007 по 06.11.2015 та нездійснення остаточного розрахунку при звільненні.
Зобов`язав Ліквідаційну комісію України в Одеській Області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення з 25.07.2007 по 06.11.2015, з урахуванням виплачених сум.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині відмови позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що індексація грошового забезпечення не здійснювалась до 2007 року, оскільки це суперечить постанові Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 «Про затвердження Порядку проведення   індексації грошових доходів громадян» та від 21 грудня 1998 року № 2034 «Про індексацію   грошових   доходів громадян». Проведення індексації грошових доходів доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, в частині задоволення позовних вимог, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області також подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, а саме не досконало проаналізовано доводи сторін та надані ними докази, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- судом першої інстанції не враховано того факту, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним адміністративним позовом ;
- суд першої інстанції не звернув увагу на те, що грошове забезпечення індексується відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в порядку встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 ,а лише з 2007 року у Порядку № 1078 доповнено така категорія осіб, як «особи рядового і начальницького складу». Щодо вимог позивача про стягнення трьох відсотків річних, апелянт посилається на те, що норми ЦК України з цього питання не поширюють свою дію на трудові правовідносини.
16.03.2021 до суду було подано клопотання ОСОБА_1 , в якому позивач просив при прийняті рішення врахувати правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1265а15.
Також, 16.03.2021 у судовому засіданні було надано представником апелянта довідку про грошове забезпечення з 2003 по 2015 роки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУМВС в Одеській області від 01.02.2021 № 14/171(а.с.201-204, І том).
В засіданні представник апелянта повідомив про те, що розрахунок сум індексацій співробітникам ГУМВС в Одеській області проводилося в автоматизованому програмному забезпечені по розрахунку заробітної плати та грошового забезпечення. Згідно даних особових карток складові грошового забезпечення ОСОБА_2 неодноразово збільшувалися протягом 2007-2015 років у т.ч.:
-           2007 рік набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 № 913;
-          січень 2008 року збільшення посадового окладу та надбавок , які на нього нараховувались ;
-          січень 2009 року збільшення посадового окладу за спеціальним званням та надбавок ,які на нього нараховуються ;
-          жовтень 2011 року встановлення надбавки за роботу в умовах режимних обмежень.
Позивач на заперечення доводів представника відповідача надав письмові пояснення (а.с. 39-43 т.ІІ), згідно з якими зазначає, що в липні та жовтні 2007 року (базовий місяць липень) індекс споживчих цін становив 101,4% (липень) 102,9 % (жовтень), але у жовтні місяці індексація не нарахована та не виплачена. Також, у 2008 році : січень - індекс споживчих цін становив 102,9%, лютий - індекс споживчих цін становив 102,7%, березень - індекс споживчих цін становив 103,8% , квітень - індекс споживчих цін становив 103,1%, травень - індекс споживчих цін становив 101,3%; у 2009 році: січень - індекс споживчих цін становив 102,9%, лютий - індекс споживчих цін становив 101,5%; у 2014 році : березень - індекс споживчих цін становив 102,2%, квітень - індекс споживчих цін становив 103,3%, травень - індекс споживчих цін становив 103,8% нарахування індексації відсутні та доказів виплати індексації у дані періоди відповідачем не надано.
П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 11 травня 2021 року запропонував Головному управлінню МВС України в Одеській області в строк до 24 травня 2020 року надати пояснення з приводу таких питань:
- яким чином вираховувалась величина приросту споживчих цін з 2007 року по 2015 рік,безпосередньо при нарахуванні позивачу;
- надати детальні роз`яснення як базовий місяць впливає на розрахунок індексації ОСОБА_1 у період за 2007-2015 роки;
- які суми були нараховані позивачу за кожний місяць з 2007 року по 2015 рік;

- у які місяці в період з 2007 по 2015 роки індексація повинна була нарахована, однак не проводилось нарахування та зазначити причини не здійснення нарахування у відповідні місяці та надати до суду належним чином завірені копії документів.
25.05.2021 у судовому засіданні представник повідомив про те, що розрахунок сум індексацій співробітникам ГУМВС в Одеській області проводилося в автоматизованому програмному забезпечені по розрахунку заробітної плати та грошового забезпечення та у ліквідаційній комісії ГУМВС в Одеській області додаткова інформація щодо постановлених в ухвалі питань відсутня.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку наявність підстав для їх часткового задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 проходив службу в органах внутрішніх справ з 1993 року по 06.11.2015.
Листом від 20.08.2020 № 14/1-169/зі Ліквідаційною комісією Головного управління МВС України в Одеській області повідомлено ОСОБА_1 , що розрахунок сум індексацій співробітникам ГУ МВС України в Одеській області проводилися в автоматизованому програмному забезпеченні по розрахунку заробітної плати та грошового забезпечення. Індексація особам рядового і начальницького складу ОВС, почала виплачуватися у 2007 році, відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 № 913 «Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Індексація грошових доходів населення, у томі числі особам рядового і начальницького складу, протягом 2007-2015 років здійснювалася у відповідності до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078. (далі – Порядок № 1078), чинним на вказаний період. Розрахунок індексації починається з базового місяця. Згідно до п. 5 Порядку № 1078 базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не проводиться. З наступного місяця здійснювалося обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. Згідно даних особових карток складові грошового забезпечення    збільшувалися протягом 2007-2015 років: 2007 рік набрання чинності Кабінету Міністра України від 11.07.2007 № 913; січень 2008 року збільшення посадового окладу та надбавок , які на нього нараховувалися.
Не погоджуючись із бездіяльністю Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області шляхом нездійснення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2003 по 06.11.2015 та нездійснення остаточного розрахунку при звільненні, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи частково у позовних вимогах суд першої інстанції виходив з того, що оскільки індексація грошового забезпечення в повному обсязі відповідачем не нараховувалася та не виплачувалася, тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати цієї суми індексації грошового забезпечення.
Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із прийняттям судового рішення , яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України  не застосовуються, посилаючись при цьому на постанови ВС  від 28.01.2020 р. у справі №822/2663/15, від 18.11.2019 р. у справі № 940/1532/18.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційного збільшення боргу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги заявлені передчасно.
Проте з вказаним висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За положеннями частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): Кодексом Законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII (далі – КЗпП   України), Законом   України   «Про індексацію доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ (далі – Закон №1282-ХІІ), постановою Кабінету Міністрів   України   «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 №301 (далі – Постанова №301), Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів   України   від 17 липня 2003 року №1078 (далі – Порядок №1078), Порядком проведення   індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі – Порядок №1078), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ,   затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114 (далі – Положення №114).
Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно положень статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
За приписам п.1.14 розділу 1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС 31.12.2007 № 499 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896, індексація грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу МВС здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв`язку, Міністерством з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державним департаментом з питань виконання покарань (далі – державні органи).
На виконання цієї постанови Кабінет Міністрів України, наказом МВС від 31 грудня 2007 року № 499 (втратив чинність 31 грудня 2016 року) затверджено та введено в дію з 01 січня 2008 року Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі – Інструкція).
Ця Інструкція розроблена, зокрема, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року № 913 «Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення», від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (п. 1.2 Інструкції).
Пунктом 1.14 Інструкції регламентовано, що індексація грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу МВС здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством.
Положеннями статті 12 Закону України «Про оплату праці», ст. 95 Кодексу законів по працю України та ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» передбачено, що індексація виплачується з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення».
За приписами статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).
Постановою від 17 липня 2003 року № 1078 Кабінет Міністрів України затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі – Порядок № 1078).
Пунктом 2 Порядку № 1078 зазначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Пунктом 6 Порядку № 1078 обумовлено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі               № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України зазначено (далі – КЗпП України), що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
На підставі аналізу вищенаведених положень законодавства, можливо дійти висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
В даному випадку, право на нараховування та виплату особам рядового і начальницького складу ОВС індексації грошового забезпечення виникло після набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 № 913, якою було внесено зміни до Порядку проведення індексації грошових доходів населення (Порядок  № 1078) шляхом доповнення у пункті 2 абзаці п`ятому після слова «військовослужбовців» словами «осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби», тобто з 25 липня 2007 року.
У в`язку з чим колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта щодо застосування до виниклих правовідносин у період з 01.04.2003 по 24.07.2007 постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.1998 № 663 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів громадян» та від 21.12.1998 № 2034 «Про індексацію грошових доходів громадян», оскільки позивач проходив публічну службу в органах внутрішніх справ, тому й питання виплати індексації його грошового забезпечення має вирішуватися з урахуванням спеціального законодавства, яке визначало умови та порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, дійсного на період такої служби.
Як вбачається з матеріалів справи, індексація грошових доходів фактично не здійснювалась, тобто індексація грошового забезпечення позивачу у визначений вище період не виплачувалась.
За таких обставин, враховуючи чинне у спірний період спеціальне законодавство, яке визначало умови та порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, колегія суддів дійшла висновку про протиправність бездіяльності ГУ МВС України в Одеській області, яка проявилася в не проведенні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 25.07.2007 по 06.11.2015 у повному обсязі.
Разом з тим, як вірно було зазначено судом першої інстанцій, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі – у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження – певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Отже, суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини. У даній справі таке нарахування відповідачем здійснено ще не було. Отже, нарахування індексації грошового забезпечення та суми такого нарахування належить виключно до повноважень відповідача, які є дискреційними.
За таких обставин, слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», покладається на Відповідача, а тому, відсутні підстави для зобов`язання останнього нарахувати та сплатити Позивачу індексацію у визначеній сумі. Більш того, в порядку адміністративного судочинства підлягають стягненню лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені.
Таким чином, вимога позивача про зобов`язати ГУ МВС України в Одеській області нарахувати та сплатити йому заборгованість з індексації грошового забезпечення з 01.01.2003 по 06.11.2015 в розмірі 30 299,01 грн є необґрунтованою.
Проте, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на отримання та виплату йому індексації грошового забезпечення за період з 25.07.2007 по 06.11.2015. У зв`язку з чим обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах, колегія суддів виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 3% річних в розмірі 11 684,62 грн та інфляційне збільшення у розмірі 146 394,95 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд попередньої інстанції виходив з того, що ці вимоги є передчасними та не підлягають задоволенню, оскільки право на компенсацію позивач може набути виключно після набрання законної сили даним судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем нарахованих сум.
Розглянувши спірне питання, судова колегія виходить з наступного.
Як вбачається з прохальній частині позовної заяви, позивач просив суд, крім іншого, зобов`язати ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити            ОСОБА_1 3% річних в розмірі 11 684,62 грн та інфляційне збільшення у розмірі 146 394,95 грн, посилаючись, при цьому, в позові та апеляційній скарзі на норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Проте, вказаним Законом не передбачено стягнення з підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання 3% річних та інфляційних витрат на суму заборгованості в якості компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Разом з цим, позовна заява не містить вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати, а містить лише конкретні суми в якості 3% річних в сумі           11 684,62 грн та інфляційне збільшення у розмірі 146 394,95 грн, які розраховані виходячи із загальної заборгованості по невиплаченій індексації грошового забезпечення, відповідно до розрахунку, наданого позивачем до позову.
Частиною 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Колегія суддів зауважує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах, яке регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України. Проте цивільна-правова відповідальність за невиконання грошового зобов`язання на спірні правовідносини не поширюється.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині через відсутність на це законодавчих підстав. Проте, суд попередньої інстанції на наведене уваги не звернув та відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині з інших підстав.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ГУ МВС України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток – грошове забезпечення за час затримки з 07.11.2015 по 09.07.2020 з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, колегія суддів зазначає наступне.
Розглянувши позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки на час звільнення Позивача зі служби в органах внутрішніх справ України спірна сума (щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення) йому ще не належала, а вина Відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену статтею 117 КЗпП України.
Вирішуючи спірне питання, судова колегія враховує таке.
Положеннями ч. 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Як було зазначено вище, Законом України «Про міліцію», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Так, частиною 1 статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Як визначено статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (ч. 2 ст. 116 КЗпП України).
За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).
Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Разом з цим, Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
В свою чергу, на даний момент виплата індексації Позивачу не проведена. Хоча це є однією з основних вимог питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними (оскільки момент виплати ще не настав), а тому не підлягають задоволенню.
Отже враховуючи, що на час звільнення Позивача зі служби спірна сума йому ще не належала, а вина Відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст. 117 КЗпП України, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для виплати Позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині виплати індексації грошового забезпечення на підставі статей 116, 117 КЗпП України, а відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає.
Посилання ОСОБА_1 на правові висновки Верховного Суду, які викладені в постанові від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а, стосовно стягнення виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у правовідносинах, які досліджував Верховний Суд у зазначеній справі, підставою для виплати Позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні послугував саме факт отримання всіх належних сум при звільненні, але із затримкою. А в даному випадку, як встановлено під час апеляційного перегляду справи, на день звільнення Позивачу не було виплачено всі належні йому суми під час звільнення, зокрема, індексацію грошового забезпечення.
Поряд з цим, незгода апелянта із висновком рішенням суду першої інстанції в цій частині ґрунтується на невірному тлумаченні законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що після отримання від Відповідача виплати індексації, що є однією з основних вимог при вирішенні питання про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Позивач має право звернутись до Відповідача із вимогою про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з цим враховуючи, що після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові), починається перебіг строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Щодо посилання Ліквідаційної комісії ГУ МВС в Одеській області про пропуск строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, суд зазначає наступне.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оскільки середній заробіток за час затримки виплат не є складовою заробітної плати, то на позовні вимоги розповсюджуються строки позовної давності передбачені ст. 122 КАС України та ст. 233 КЗпПП.
 За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії України в Одеській області щодо нездійснення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 25.07.2007 по 06.11.2015 та нездійснення остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язання Ліквідаційну комісію України в Одеській Області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення з 25.07.2007 по 06.11.2015, з урахуванням виплачених сум, а в іншій частині позовних вимог слід залишити без задоволення.
Отже, враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 25.07.2007 по 06.11.2015, неправильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішенні питання в частині наявності підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 3% річних та інфляційний витрат, проте дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскаржуване рішення в цій частині підлягає зміні мотивувальної частині судового рішення, шляхом її викладення в редакції цієї постанови, в іншій частині судового рішення слід залишити без змін.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, судова колегія, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо позовних вимог про зобов`язання Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 3% річних у розмірі 11 684,62 гривень та інфляційне збільшення у розмірі 146 394,95 гривень, в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 – залишити  без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення та підписання повного тексту судового рішення –  01 червня 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.