ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року	Львів	Справа № 140/15298/20 пров. № А/857/6372/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Качмара В.Я. 
з участю секретаря судового засідання     Юник А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року (суддя першої інстанції Денисюк Р.С., м. Луцьк)
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся  до Волинського окружного адміністративного суду позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі – ГУ Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів від 05.06.2020 № 3-5195/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» та від 01.10.2020 № 3-6551/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою»; зобов`язання затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території Озерянської сільської ради Турійського району Волинської області, розміром 2,00 га, кадастровий номер 0725584200:04:001:1255, для ведення особистого селянського господарства та передати земельну ділянку за кадастровим номером 0725584200:04:001:1255 у приватну власність.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 05.06.2020 № 3-5195/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» відмовлено позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з тих підстав, що проект землеустрою не відповідає вимогам  статті 50 Закону України «Про землеустрій», а саме: відсутні матеріали землевпорядного проектування. Незважаючи на порушення норм законодавства ОСОБА_1 звернувся до розробника проектної документації, який у коректурному аркуші зазначив про усунення порушень. Позивач 15.06.2020 повторно звернувся до ГУ Держгеокадастру у Волинській області з заявою про затвердження проекту землеустрою та просив розглянути його заяву та затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка знаходиться за межами населених пунктів Озерянської сільської ради Турійського району Волинської області, у межах норм безоплатної приватизації. Проте, 07.10.2020 було отримано наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області №3-6551/15-20-СГ від 01.10.2020 про відмову  у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з тих підстав, що перелік обмежень у використанні земельної ділянки не відповідає вимогам додатку 6 Порядку, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012.
Позивач вважає такі накази протиправними, оскільки наданий позивачем проект землеустрою погоджений у встановленому порядку    за принципом екстериторіальності, земельній ділянці присвоєний кадастровий номер, вона внесена до Державного земельного кадастру, а у відповідача відсутні дискреційні повноваження щодо прийняття іншого рішення, ніж про затвердження проекту землеустрою. Крім того, перевірка проекту землеустрою на відповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації здійснюється на етапі його погодження.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2021 року позовні вимоги було задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 05.06.2020 № 3-5195/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» та від 01.10.2020 № 3-6551/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою». Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повторно, у встановленому законодавством порядку, розглянути заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокодастру у Волинській області на користь позивача судовий збір в сумі 1681,60 грн. 
Із таким судовим рішенням в частині відмови в позові не погодився позивач та подав апеляційну скаргу,  в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи,  просив скасувати оскаржуване рішення і постановити нове – про задоволення позову в повному обсязі. Аргументуючи незгоду зазначив, що суд безпідставно обрав неналежний спосіб захисту його прав зобов`язавши відповідача повторно розглянути заяви про затвердження проекту землеустрою Враховуючи, що йому безпідставно було відмовлено у затвердженні проекту повторно , є підстави для зобов`язання відповідача вчинити конкретні дії , а саме зобов`язати затвердити поданий проект, враховуючи, альтернативні варіанти відсутні. 
Головне управління Держгеокадастру у Волинській області подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказало про законність рішення суду в частині відмови в позові. 
У судове засідання позивач повторно не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, що підтверджено матеріалами справи. 
Представник відповідача Хитрик Н.В. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення апеляційної скарги та пояснила, що відсутні підстави для затвердження поданого позивачем проекту землеустрою, оскільки такий не відповідає вимогам законодавства.
Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області № 3-2200/15-20-СГ від 04.03.2020 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га, за межами населених пунктів Озерянської сільської ради Турійського району, для ведення особистого селянського господарства (а. с. 29).
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 05.06.2020 № 3-5195/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів Озерянської сільської ради Турійського району, для ведення особистого селянського господарства, площею 2,00 га, кадастровий номер 0725584200:04:001:1255 із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з підстави: проект землеустрою не відповідає вимогам  статті 50 Закону України «Про землеустрій», а саме відсутні матеріали землевпорядного проектування (а.с. 68).
15.06.2020 позивач повторно звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області із відповідною заявою, до якої додав: оригінал проекту землеустрою з висновком та коректурним аркушем про усунення зауважень; оригінал витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.05.2020 (а.с. 17).
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 01.10.2020 № З-6551/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів Озерянської сільської ради Турійського району, для ведення особистого селянського господарства, площею 2,00 га, кадастровий номер 0725584200:04:001:1255 із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з підстави: перелік обмежень у використанні земельної ділянки не відповідає вимогам додатку 6 Порядку, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (а.с. 69).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані відмови є протиправними і є підстави для захисту порушених прав позивача. 
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних мотивів. 
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту "б" частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Пунктом "в" частини третьої статті 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
За правилами пункту "б" частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно із частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу  розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
За приписами частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:
1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;
2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);
3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів  статті 186-1 ЗК України;
4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;
5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.
Отже, єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.
Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 ЗК України не містять. При цьому, перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.
Такі висновки щодо застосування норм права викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.10.2018 у справі № 820/4852/17.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 розробив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивача для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га, розташованої за межами населених пунктів Озерянської сільської ради Турійського району, вказаний проект погоджено згідно з висновком про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 28.04.2020 № 3708/0182-20 експерта державної експертизи ОСОБА_3 від 28.04.2020 № 3708/82-20 (а. с. 60), відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0709940552020 від 23.05.2020, на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 14.04.2020, зареєстровано земельну ділянку сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 0725584200:04:001:1255, площею 2,00 га, місце розташування: Волинська область, Турійський район, за межами населеного пункту Озерянської сільської ради (а. с. 65). При цьому,  висновок про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 28.04.2020 № 3708/0182-20 складено експертом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (а. с. 60), а земельну ділянку було зареєстровано Відділом у Турійському районі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (а. с. 65).
У той же час як слідує з матеріалів справи, наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 05.06.2020 № З-5195/15-20-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою" прийнятий з тієї підстави, що проект землеустрою не відповідає вимогам статті 50 Закону України «Про землеустрій», зокрема, відсутні матеріали землевпорядного проектування (а.с. 68), а наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області 01.10.2020 № З-6551/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» з підстави, що перелік обмежень у використанні земельної ділянки не відповідає вимогам додатку 6 Порядку, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (а.с. 69).
При вирішенні заяви щодо наявності підстав для затвердження проекту землеустрою відповідний орган, ГУ Держгеокадастру у Волинській області, повинен керуватись приписами частини 9 статті 118 ЗК України, де передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Тобто, на даній стадії відповідний орган з`ясовує питання про те, чи є проект землеустрою належним чином погодженим і чи містить позитивний висновок державної експертизи землевпорядної документації в разі необхідності такої експертизи.
Крім того, в оскаржуваних наказах про відмову у затвердженні документації із землеустрою відповідач не зазначив, у чому саме полягає не відповідність проекту землеустрою вимогам статті 50 Закону України «Про землеустрій», не зазначено, які саме конкретні приписи статті 50 вказаного Закону є порушеними та не конкретизовано, яким саме вимогам не відповідає перелік обмежень у використанні земельної ділянки відповідно до додатку 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051.
Таким чином, відповідач відмовляючи позивачу оскаржуваними наказами від 05.06.2020 № 3-5195/15-20-СГ та від 01.10.2020 № 3-6551/15-20-СГ в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, з підстав невідповідності його вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, діяв всупереч вимогам чинного законодавства, а тому такі накази є протиправними .
Суд першої інстанції правильно встанови, що право позивача було порушено, але неправильно обрав спосіб його захисту. 
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15.
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження, в тому числі органів місцевого самоврядування, завжди мають межі, встановлені законом.
Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а та від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16.
У межах даної справи, суд помилково вважав повноваження відповідача дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач в межах даної справи вдруге протиправно надав позивачу формальну відмову з підстав, не передбачених діючим законодавством на етапі затвердження проекту землеустрою.
Оскільки процес надання позивачу відмов у затвердженні проекту землеустрою з формальних підстав може бути досить тривалим, то в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Волинській області затвердити проект землеустрою.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №808/3082/17, від 31 січня 2019 року у справі №815/2488/17, від 06 березня 2019 року у справі №1640/2592/18.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Отже, в цій частині рішення суду необхідно скасувати та постановити нове – про задоволення позовних вимог і зобов`язання відповідача затвердити поданий позивачем проект землеустрою. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 05.06.2020 № 3-5195/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» та від 01.10.2020 № 3-6551/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою».
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Волинській області затвердити ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території Озерянської сільської ради Турійського району Волинської області, розміром 2,00 га, кадастровий номер 0725584200:04:001:1255, для ведення особистого селянського господарства.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (43021, Волинська область, м.   Луцьк, вул.   Винниченка, 67, ЄДРПОУ 39767861) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 20 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн. 20 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 03.06.2021.